Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ernest Denis

Konec samostatnosti české IV

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Konec samostatnosti české IV

Ernest Denis

Zdroj: www.citanka.cz

HLAVA PRVNÍ

SNĚM ROKU 1575

Maximilian II.: jeho dětství, povaha a politika. Naděje a sklamání evangelíků. - Strany náboženské kolem roku 1570. - Rozvoj Jednoty bratrské; vnitřní boje, dogmatické rozpaky. Augusta a Blahoslav. - Lutherani. - První pokusy o restauraci katolickou: arcibiskup Prus z Mohelnice. - Sněm roku 1575: Konfesse česká. Neúplné a neplodné vítězství protestantů.

Ze svého manželství s Annou Jagielovnou Ferdinand měl patnácte dětí. Při smrti jeho bylo živých ještě třinácte, deset dcer a tři synové. Nejstarší, Maximilian, zdědil Čechy, Uhry, Hořejší a Dolejší Rakousy; mladší, Ferdinand, který po dlouhý čas spravoval Čechy, obdržel Tyroly a země venkovské; poslední, Karel, Štyrsko, Krajinu, Korutany, Gorici, Terst a statky istrijské. - K čemu toto dělení, kterým poškozováno dílo, jemuž Ferdinand obětoval život svůj ? Zda lze vysvětliti to jednou z oněch slabostí, jimiž panovník jeví se člověkem, čili zbytkem nedůvěry, ne-li hněvu, proti nejstaršímu synu jeho Maximilianovi ?

Otec nebyl vždy příliš spokojen s chováním synů svých; za posledních let svého života, když císař žádán býval, aby se šetřil, odpovídal: "Práce neškodí mně, ale hoře, způsobené nerovným sňatkem Ferdinandovým a náboženskými ideami Maximilianovými." Zvláště nejstarší syn po dlouhý čas odděloval se od otce svého velmi vážnými neshodami.470.1 Rád choval se jako dědičný princ, stěžoval si, že neponechává se mu žádného vlivu v Čechách, ačkoli stavové přijali ho za krále, a že moc tu vykonává stále bratr jeho Ferdinand; posuzoval přísně rádce otcovy a káral naprostou důvěru císařovu k nim. Zvláště s hlediska náboženského ochotně přijímal nové idee, obklopoval se osobami podezřelými, vzdaloval od sebe kněze katolické: po několik let nechtěl se účastniti obřadů římských a raději nedal se korunovati za krále Uherského, než by přijímal pod jednou způsobou. Přijímal posly sekt, pronásledovaných od otce jeho, slyšel stížnosti jejich. Kazatelem jeho byl ženatý lutheran Pfauser, jejž Ferdinand po mnohá leta hleděl marně získati učení méně odchylnému, nebo vzdáliti od syna svého. Pfauser sám zůstavil nám vylíčení jedné z bouřlivých rozprav svých s císařem. Ferdinand jal se příti s ním, pak znenáhla zlost ho popadala, přikazoval mu odpovídati a zapovídal mluviti, nazývaje ho antikristem, šelmou potvornou, plval na tvář jeho; křičel německy, latinsky, italsky, chápal se dýky své, volal, že spíše si dá za živa kůži s těla sedříti, než by zradil církev, že raději chce býti zatracen s papežem, než spasen s Lutherem. Ačkoli ovšem nelze plně věřiti slovům Pfausera, chlubného to pošetilce, toliko skrovné důvěry zasluhujícího,470.2 takové prudké výstupy, vylíčené Maximilianovi, udavačství jesuitů, naléhání všech služebníků kurie, dlouho zdály se víc a víc utvrzovati mladého knížete v rozhodnutích jeho a málem byly by ho snad dohnaly k nějakému skutku výstřednímu.

Však změna dosti vážná udála se v chování Maximilianově kolem roku 1561. Běželo o zvolení jeho za krále římského; ale Pius IV ačkoli přál Habsburkům, netajil se Ferdinandovi, že k schválení volby žádati bude záruk výslovných. - Císař měl se synem svým vážnou rozmluvu, vyložil mu situaci a nebezpečenství, ve které se vydával ; on sám přese všecku lásku svou k Maximilianovi nebude ho podporovati proti katolíkům. Mladý kníže poddal se, učinil přísahu, že chce žíti a umříti ve svaté církvi římské jako předkové jeho, potom obcoval obřadům náboženským a po zvolení svém slíbil poslušnost a věrnost papeži a církvi (1562).

Tato prohlášení uspokojila Pia IV. a kurfiřty duchovní.471.1 Protestanté nicméně zachovali důvěru v Maximiliana.471.2 Podrobení jeho nestalo se bez ohrad: stále domáhal se pronikavých oprav, schvaloval žádosti, jimiž Ferdinand obrátil se ke konciliu Tridentskému a vytýkal mu bázlivost a slabost, nechtěl přijímati pod jednou způsobou.471.3 Zda vláda jeho zahájí novou dobu? Když roku 1563 odebral se do Slezska, aby přijal přísahu poslušenství od stavů, kazatelé protestanští oznamovali mu, že podrželi všecky obřady staré církve, jež mohou býti zachovány bez modlářství: přijal je laskavě i pozbuzoval, aby setrvali na této cestě mírnosti, a slíbil jim svou ochranu. Jeho slova slyšána byla daleko.

Budoucnost neuskutečnila těchto nadějí. V politice Maximilian neřídí se arci týmiž ideami jako Ferdinand, ale celkem neliší se od něho příliš značně. Nepronásleduje sic evangeliků, ale nepodporuje jich nijak; vláda jeho není protiváhou vlády předchozí, ale pokračováním dosti slabým a prostředním jako většina pokračování. To zvláště vysvítá od sklonu roku 1569, totiž když po smrti Dona Carlosa Maximilian počíná pomýšleti na nástupnictví španělské a cítí tudíž potřebu zachovati si přízeň Filipa II. Dříve, třeba nesměle, jevil se poněkud náchylným k reformaci, hleděl smířiti konfesse nepřátelské, podporoval řešení klidná a mírná: na příště lhostejnější jsa k Německu a koje se nadějí, že stane se náčelníkem domu Habsburského, obětuje svým snahám ctižádostivým, ne-li své přesvědčení, aspoň své pochybnosti, a ačkoli jeho smýšlení nejhlubší nemění se téměř, přece přijímá poslušně pokyny Španěl a Říma.471.4Proto brzo opouštějí ho sympathie, jichž se mu zprvu dostávalo. "Na počátku" píše vyslanec benátský, "nebáli se ho, ale milovali jej; nyní každým dnem ubývá dřívější úcty a lásky k němu."472.1 - Tato vzrůstající nepřízeň zarmucovala ho, i hleděl získati opět náklonnost národů svých okázalými deklamacemi ; ale poněvadž tyto neodpovídaly ničemu skutečnému, přispívaly jen k rozmnožení všeobecné nespokojenosti, a Maximilian byl obviňován z obojakosti.472.2 Slovo to neústupně vtírá se do péra všem, kdo z blízka ho pozorovali, a v jistých rozhodujících okolnostech vnucuje se i nám. Není však úplně správné. V skutečnosti Maximilian náleží k onomu druhu lidí, kteří při větší chytrosti ducha nežli jasnosti, mají více dobré vůle než ráznosti. Příslušel k četné škole bezděčných klamatelů, k těm, kteří slibují více než mohou splniti. Dlouhý pobyt jeho ve Španělích, jeho nesnadné styky s otcem vyvinuly v něm již náklonnost ke lsti a zálibu k drobným prostředkům;472.3 tyto chyby vždy více byly zvětšovány cíli politickými, jež sledoval a které v odporu byly s nejhlubším smýšlením jeho.

Vzrůstající sklamání veřejného mínění, pochybnost a nepokoj následující po nadšení, jež provázelo vstup jeho na trůn, a měnící se konečně ve hněv a opovržení, tento žalostný úpadek vlády, která zbudila tolik nadějí, tento nezdar ducha v některých stránkách vynikajícího, ale některými mezerami nenapravitelnými k nečinnosti odsouzeného, celá tato bolestná tragoedie mravní podána jest v obrazech postupných, jaké o Maximilianovi líčí vyslanci benátští. Krutá ztráta to pro muže, jenž zanášel se záměry tak vysokými a jemuž sympathie obecná byla zvykem a potřebou.

S velikým však úsilím hleděl si ji zachovati. Při mnohých půvabech přirozených, jsa prostý, laskavý, přístupný a otevřený, byl by, jak dí vrstevník jeho, jedním z oněch slov hlubokých, vystihujících člověka, znamenitým dvořenínem: skláněl se ke všem, přizpůsoboval se všem situacím a všem povahám. Střízlivější jsa než otec jeho, ovládaje vždy myšlénky své, zdál se v plné sdílnosti odhalovati nejtajnější záhyby srdce svého. Přijímaje každého, uznávaje všecky námitky, rozuměje všem citům a oplývaje jimi, myslil, že vyplnil přání těch, které takto zahrnul svými úsměvy. Náležel k těm, kteří váží si každého a obecnou dobrou vůlí sváděni bývají k prohlášením sobě odporujícím a kteří domnívajíce se s důvěrou, že zavázali si všecky, k nimž chovají se vlídně, z nevděčnosti rádi obviňují pošetilce, kteří vážně je pojali, a zpozdile si stěžují, že byli oklamáni.

Příroda nebyla mu macechou, ačkoli štědrost její byla při něm celkem spíše zdánlivá nežli skutečná. Bylť pěkně urostlý, sličné tváře, svěží pleti, očí jiskrných, vážným vzezřením majestátním vynikala všecka postava jeho, takže první dojem byl příznivý, ač neobstál při bedlivějším pozorování. Vzrůst jeho byl prostřední, nohy slabé, ret veliký a svislý, zdraví zvláště dosti chatrné. Domníval se, že byl otráven, trpěl nepravidelným tlukotem srdce a hroznými bolestmi na prsou; dlouho trápen byl růží v noze: nebyl schopen žádné práce. Později počal se mu tvořiti kámen, a v hrozných bolestech ledvin svíjel se po třicet i čtyřicet hodin, načež byl zlomen, zničen. Špatné to podmínky ku podstoupení dlouhých bojů, ku provádění plánu dávno uváženého. Proto záhy zdál se podléhati malátnosti a únavě. Při živoření takovém neřídil události. Ačkoli tak přísně posuzoval důvěru, kterouž otec jeho choval k rádcům svým, i on péči o vládu slepě ponechává úředníkům svým a prohlašuje, že král nemůže jednati jinak.

Jeho plány vratké zdrtil drsný náraz skutečnosti. První velký podnik jeho, válka s Turky, skončila nešťastně: přestal na zkoušce té; upouští od velkých záměrů svých, ačkoli nemá zmužilost vzdáti se jich úplně. Jsa mírný a rozvážný, přeje si míru, ale nedovede zabezpečiti jej. Má toliko vůli šlechetnou. Někteří muži, a z této vlastnosti poznáváme politiky znamenité, vynikají více skutky svými než srdcem svým, na př. Jindřich IV. Maximilian je dilettant, zaujatý šlechetnými myšlenkami, jenž odváží-li se činnosti, škodí si a připravuje se o důvěru. Tím ohlašuje vládu Rudolfa II., nad něhož vyniká sice větší čilostí a povznešeností mravní, ale jemuž podobá se svou zálibou ku věcem uměleckým, myslí osvícenou, ba i náklonnosti ku pracem mechanickým, však také nedostatkem vůle a kolísavou nerozhodností. I kdyby prospěchy politickými nebyl vydán vlivu španělskému, ze slabosti, z dobroty srdce, z touhy, aby neznelíbil se části svých poddaných a nezpůsobil si nesmířitelných nepřátel, ze širšího rozhledu duševního a protože ve mnohých věcech byl pokročilejší než vrstevníci jeho, nepojímal příliš vážně otázek dogmatických, pro něž oni horlili, nebyl by upustil od politiky vyčkávací: neměl žádné vlastnosti revolucionáři potřebné, a plachost jeho byla by vždy zalekla se těžké zodpovědnosti.

Jaké bylo nejhlubší mínění jeho ve věcech víry? - První učitel jeho Volfgang Severus byl tajným žákem Lutherovým. Pfauser, jenž později po několik let byl kazatelem jeho, byl osvědčený protestant a nelze popříti, že Maximilian v této době dosti živě klonil se k náboženství evangelickému. Ale co bylo skutečného a co strojeného v těchto náklonnostech kacířských ? Jakou účast měly prosté potřeby svědomí a jakou nepokoj mladíka, který směle vchází v přátelství s lidmi nepříjemnými otci jeho? Jestliže na chvíli oddělil se skoro zjevně od církve římské, neučinil však nikdy veřejného vyznání víry protestantské. Reformace přežila již svou slavnou dobu bouře a útoku, nezachovala bez porušení vznět prvních dní: řevnivost sekt, fanatism kazatelův a dogmatické subtilnosti jejich nelíbily se panovníku, jehož idealní pojetí často bylo v krutém rozporu se skutečností. Za těchto podmínek zvítězily okolnosti vnější: znenáhla upouštěl od svého odporu proti církvi; měl zdánlivé důvody pro toto odpadnutí, a tak dobře zjednán byl přechod, že čest Maximilianova nevzala úhony.

Zmužilost jeho nerovnala se nikdy výši ducha jeho: Neměl dosti síly, aby odolal spojeným vlivům, hledícím vytrhnouti ho ze zkázy, svým bratřím, otci, k němuž přes některé mrzutosti choval vřelou lásku, a zvláště manželce své, již miloval vroucně; Marie španělská, sestra Filipa II., zbožňovala svého chotě, jemuž povila deset dětí. A čeho žádali ostatně po něm? - Závazku negativního. - Maximilian, jehož povaha neklidná libovala si v opposici mírné, zajisté cítil v hloubi srdce, že neodváží se zřejmé roztržky s katolictvím. Učený kardinál Hosius nepřesvědčil ho, ale podal mu záminku, jak by zakryl obrat svůj. Jaké výhody poskytovala mu reformace? Důvěrnější spojení s národy jeho: ale tato naděje skromná mizela před stkvělými vyhlídkami, jaké líčili mu obratně vyslanci papežský a španělský. Kdežto v jiných zemích otázky politiky zahraničné nevystupují v popředí, poněvadž vliv jejich na cizinu jest přirozeným a skoro bezděčným účinkem rozvoje jejich prostředků vnitřních, náčelníci domu rakouského vždy více starali se o věci zahraničné než vnitřní; stejně platí to o XVI. jako o XIX. století. Jaká byla by moc Maximilianova, praví někteří dějepisci současní, kdyby byl směle postavil se na přední stráž a v čele strany protestantské kolem sebe shromáždil celé lutheranské Německo? Již tehda byl by uskutečnil jednotu německou; opíraje se o vděčnost evangelíků v Říši, jist jsa oddaností bezprostředních poddaných svých, byl by proměnil Evropu; v den, kdy zaveden byl pokušitelem na vrchol chrámový, pustil kořist pro stín, pro moc odřekl se pravdy. - Věc není tak jistá. - Je-li zcela nepochybno, že sekularisace statků duchovních byla by prospěla hlavně císaři? Reformace byla úzce spojena se samosprávou knížat a pánů; zda taková byla by vděčnost jejich, že by odřekli se výsad svých ve prospěch ochránce víry své? Církev katolická zajisté byla by odpírala tomuto odpadnutí, obrana její byla by zoufalá a výsledek událostí aspoň pochybný. V době, kdy v plném rozporu byl s otcem svým, zkoumal protestantské přátele své, aby zvěděl, pokud může spoléhati na pomoc jejich: odpověděli opatrnými radami. Od té doby zachoval se dle rady jejich a rozhodl se, že tradicionalní prospěchy své neobětuje těmto bázlivým spojencům. Nemiloval valně Španělů, nedůvěřoval Filipovi II., jehož měl v podezření, že baží po koruně německé; v rozmluvách svých s vyslanci, v nichž smýšlení své odkrýval s nenuceností poněkud strojenou, mluvil o něm dosti drsně; Filip II. věděl to a byl pamětliv toho. Ale svazky byly tak dávné a tak důvěrné, že obě strany vyhýbaly se roztržce, která by se byla podobala válce občanské, a tak četné byly prospěchy společné, že zvítězily vždy nad touto obapolnou chladností. Filip II. byl zároveň bratrancem, švakrem a zetěm Maximilianovým; vojska jeho byla četná, vůle jeho nesmířlivá, po klady jeho pokládány za nevyčerpatelné. Byl by hrozným nepřítelem. Bohaté dědictví jeho bylo zajisté hodno některé šetrnosti. Maximilian, chtěje získati přízeň jeho, poslal do Španěl syny své Rudolfa a Arnošta, mluvil o Filipovi již jen s úctou, dožadoval se jeho rad a následoval jeho pokynů. Protestanté obviňovali ho, že na zkázu reformace spojuje se s "daemonem jihu". Jako všecky illuse jejich, tak i obavy byly přílišné, a Maximiliana právem uráželo toto podezřívání. Od svého mládí při jisté volnosti myšlenek odmítal s hrůzou užívati násilí u věcech víry. "Věci náboženství křesťanského se dotýkající", psal roku 1574, "nemohou mečem řízeny a spravovány býti. Žádný šlechetný a boha se bojící a pokoj milující člověk také jináče nepoví. Tomu Pán Kristus a jeho apoštolé nás mnohem jináče učili. Meč jejich zajisté bylo jen učení slova božího a obcování křesťanské. K tomu měli by ti vzteklí lidé alespoň již v tolika letech slušně patřiti a zkusiti, že víra tyranskými hlavami a ohněm nedá se přemáhati. Vůbec mně se to dokonce nelíbí a nebudu toho nikdy schvalovati, leč by pán Bůh na mne dopustil, že bych rozumu byl zbaven a zdivočil ... Já chci bohdá od osoby své šlechetně, křesťansky a upřímně spravovati a královati, maje nepochybnou naději, že mi Bůh k tomu svého požehnání uděliti ráčí, tak abych před Bohem i světem mohl ze své správy počet vydati." Několikrát pokoušel se nakloniti Filipa II. ke svým záměrům mírumilovným. Jako vždy i tehdáž rozhodnutí důsledná a rázná zvítězila nad bázlivými radami kolísavé mírnosti. Maximilian, nechť pravé záměry jeho byly jakékoli, do jisté míry podlehl konečně popudu španělskému, a třeba vzpíral se vždy ukrutnostem, přece nepropůjčil protestantům řádů, jimiž by byli chráněni proti všeliké reakci. Proto vláda jeho byla skutečně příznivá katolíkům přese všecky zdánlivé pokroky kacířstva, poněvadž budoucnost byla zachována. Maximilian odročil sice spory, ale nedovedl je ani urovnati ani potlačiti.

Protože za těchto okolností žádná strana nemohla plně spoléhati na panovníka, jenž neměl ani vůli ani moc, aby smýšlení své uložil stranám nepřátelským, královský trůn ztrácel rychle část moci, jíž nabyl za Ferdinanda I. Šlechta pozvedá hlavy, sněmy stávají se bouřlivými. Ale ani v politice ani v náboženství neděje se rozhodná změna. Jestliže Maximilian v skutku ustupuje, jest v tom opatrný, že úředně neuznává pokroky protivníků svých. Je to jakési interim, průběhem kterého strany se organisují; krise vypukne teprve za vlády následující.

Nastoupení Maximilianovo zbudilo mezi protestanty českými velmi živé pohnutí. Vlády příliš dlouhé způsobí vždy jistou únavu: každý se těšil ze změny, oddychoval si volněji, a všickni, kdož ohroženi byli nesnášelivostí Ferdinandovou, oddávali se nejluznějším nadějím. Velice záhy poznali, že obrat ve všelikém případě nebude tak náhlý, jak očekávali. Prvním sklamáním bylo, že musili domáhati se ústupkův, o nichž myslili, že budou jim dány beze všeho. Sotva první sklamání minulo, znovu jali se doufati. Maximilian oplýval laskavými slovy, přijímal poselství rozkolníků; měl okolo sebe prostředníky velmi vlídné, kteří vykládali laskavá slova jeho, sesilujíce je. Úkol, vykonávaný někdy kazatelem Pfauserem, připadl nyní lékaři Cratonovi z Crafftheimu, jenž neobmezené požíval důvěry panovníkovy.

Crato, narodiv se ve Vratislavi roku 1519, v patnácti letech odebral se do Vittenberka na studia. Žil v přátelství s Lutherem, a ponejvíce z upomínek jeho složeny byly proslulé řeči stolovní, uveřejněné Aurifaberem. V domě Lutherově setkal se s většinou reformatorů, zvláště s Melanchthonem, jehož laskavost a vážnost hluboce dojaly ducha jeho. Protože pro slabé zdraví své nemohl státi se professorem nebo kazatelem, věnoval se lékařství, navštívil university italské a vrátiv se do Vratislavě, přiženil se do jedné z bohatých rodin měšťanských. Chování jeho za hrozného moru r. 1550, jehož nakažlivou povahu první poznal, založilo pověst jeho, a brzo pokládán byl za nejlepšího lékaře v Říši. Roku 1560 byl jmenován lékařem císaře Ferdinanda, jenž skonal v jeho náručí; Maximilian zahrnul ho tituly i poctami a radíval se s ním.

Mnohé věci společné sbližovaly nemocného s lékařem. Crato v hlavních rysech svých zachoval učení lutheranské, ale těsný partikularism a nesnášelivá zchytralost nástupců velikého kacíře urážely ho a dráždily. Jsa ve stálém spojení s nejslavnějšími učenci a spisovateli doby své, v korrespondenci s theologem Ursinem a se slavným filologem Camerariem, s Calvinem a Socinem, Hubertem Languetem a Monauem, nenáviděl sekt a hádek jejich, rád byl by zmírnil řevnivost a utišil záští, rozrývající obránce evangelia k veliké radosti katolíků. Špatný dojem těchto roztržek viděl z blízka při Maximilianovi, jenž nalézal v nich pravděpodobné výmluvy k zakrytí svého ústupu a k zachování statu quo. Ale kázal hluchým, a Maximilian stával se opět nečinným vůči těmto pokrokářům, kteří více dychtili škoditi si na vzájem, nežli dobýti svobody náboženské: Snášelivost byla snad jediným řešením, jehož odvážila se slabost jeho; od chvíle, co běželo jen o to, aby na místo jednoho tyranství postaveno bylo druhé, k čemu by porušoval patrné výhody skutečné výsledkem nejistým ?

Léta míjela bez vážných změn v Čechách. Zdálo se, jako by Ferdinand nebyl přestal panovati, a výroky Maximilianovy neměly více váhy, než pokud byl princem dědičným. Z počátku ponechal správu království bratru svému Ferdinandovi a pokračoval s kurií u vyjednávání počatém otcem jeho o přinavrácení kacířů, dožadoval se papeže, aby kněžím dovoleno bylo ženiti se. Dlouho nepřicházel do Prahy. Věci německé, nová válka s Turky, dosti těžká a málo stkvělá, byly mu i důvodem i záminkou, jimiž omlouval svou nepřítomnost. Ale vše sevšední, i musil konečně pustiti se do otázky.

Roku 1567 císař přijel do Prahy, a stavové předložili mu svá přání. Žádali předně, aby kompaktata byla vypuštěna z desk zemských, totiž aby nebyla více chráněna zřízením zemským. Užili naučení, jehož dostalo se jim za vlády předešlé: přísaha, kterou králové zavazovali se šetřiti kompaktat, nebyla více zárukou, ale výhrůžkou od chvíle, co husitism vlivem lutheranským změnil se tak pronikavě. Maximilian vlídně vyhověl žádosti jejich, slíbiv držeti ruku ochrannou stejně nad těmi, kdo přijímali pod obojí způsobou, i nad katolíky. Sto jedenatřicet let po smlouvě jihlavské zmizely takto bez boje a bez slávy ony pověstné články, jež s takovým úsilím vyrvány byly absolutismu římskému a jež tak dlouho pokládány byly za palladium samostatnosti národní. Nic nevyznačuje lépe změnu, jaká se stala, a jak ti, kdo hájili ještě starých tradicí pravověrného husitismu daleko nepředstavovali již průměrné mínění veřejné.478.1Zrušení kompaktat dle mínění Čechů mělo zahájiti politiku plné snášelivosti. Bohužel nebezpečenství, sotva zažehnané s jedné strany, objevilo se opět na druhé. Císař od stavů vyžádal si slib, že nezneužijí laskavosti jeho a nedovolí přístup do země sektám kacířským, ale trpěti budou jen ty, kdo spravují se slovem božím. V těchto slovech obmezení nebylo na překážku, a nikdo nenamítal ničeho proti těmto výhradám slohovým: kdo nedovolával se tehdáž slova božího! - V skutečnosti Maximilian zachovával nástupcům svým prostředek k zakročení, a brána zůstávala otevřena libovůli. Kde počíná kacířství? Zda chráněni jsou písmem novokřtěnci, jichž vypuzení král domáhal se na sněmě moravském? A bratří, proti nimž dovoláváno se ob čas mandatů dřívějších? Až na trůn opět dosedne panovník, jehož pravověří bude účinné, zda tyto neurčité formule neposkytnou mu právě tak pohodlné záminky ku pronásledování jako kompaktata?

Sněm nebyl šťastnější v druhé věci. Stavové žádali krále, aby navrátil jim osazování konsistoře strany pod obojí; byl to jediný prostředek, aspoň nejpřirozenější a nejjednodušší, ku potlačení bezvládí náboženského a k ustrojení církve české: Stavové byli velmi zarmouceni odpovědí panovníka: věc prý je důležita, třeba ji zrale uvážiti; nyní nedostává se času, až král vrátí se, učiní rozhodnutí; nechť stavové ukáží privilegia svá, jestliže jimi prokáží právo své, zajisté dostane se jim spravedlnosti. - Odpověď nebyla nehodna Ferdinanda.

Z tohoto prvního setkání panovníka s poddanými vyplývalo, že Maximilian, třeba neměl žádné náklonnosti ku pronásledování, přece byl odhodlán zachovati posice dobyté, tak že třeba bude moci vynutiti na něm nových a důležitých ústupků. Kolísaje mezi neurčitými radami svědomí svého a mezi vábením politiky, nemaje ani vroucích sympathií k Římu, jehož šetřil z vypočítavosti, ani zášti ku protestantům, jichž neuspokojoval, vytáčel se jako lidé nerozhodní, spoléhaje na okolnosti. Žádná strana nedůvěřovala již králi, ale všecky doufaly mocí mnoho dosáhnouti od něho. Proto léta pokoje následovala po této první srážce. Doba to soustřeďování a sbírání. Za zdánlivým tichem skrývá se práce tajná a stálá: strany se zřizují, spojenství se tvoří, programy se určují. Dějiny, možná-li tak říci, stávají se vniternějšími. Sekty nabývají určité povahy své, postavení se vytýkají; od té doby situace vzájemná nemění se již valně a konfesse podléhají již jen změnám podružným.

Jakési seřadění a třídění následovalo po hlučném hnutí, způsobeném reformací. Vyznání víry zajisté mění se ještě často ves ode vsi; nevědomostí nebo domýšlivostí patronův i kazatelův udržováno dosti hojných a zvláštních názorův. Znenáhla však většina pobloudilých vracela se opět do řady, nauky nejpodivnější mizely, a veliká většina národa rozdělila se na malý počet stran velmi určitě vyznačených. Nepočítáme-li něco židů, chráněných buď zištnou přízní panovníků nebo pyšnou lakotou pánův, a několik obcí novokřtěnců, kteří poněkud odvážné nauky své vykupovali svou zbožností, prostotou života svého a horlivou prací svou, a kteříž ostatně žili jen na Moravě, kde páni velmi draze zaprodávali jim svou snášelivost, Čechové celkem shlukovali se ve čtyřech skupinách, podvojně sdružených svými snahami a svým přesvědčením ; na jedné straně utraquisté a katolíci, na druhé lutherani a bratří. Takto království České s odstíny, které vysvětlíme si tradicemi národními, ukazovalo veliké rozdělení, s nímž tehdáž potkáváme se ve všech zemích evropských. Kdežto v skutku obránci starých ideí dělili se na stranu horlivých a mírných, tytéž odstíny letory jevily se mezi protestanty vždy ostřejší opposicí lutheranů proti kalvinistům; v Čechách utraquisté odpovídají katolíkům mírným a bratří kalvinistům. Jelikož však jeden z obecných zákonů historie velí, aby vedení dostalo se povahám nejráznějším a stranám nejnenáviděnějším, nesmířitelní katolíci a přepjatí protestanté, třeba představují jen nepatrnou menšinu, strhnou konečně do proudu svého utraquisty i lutherany. Tito nejdou ovšem za tímto popudem bez jisté nespokojenosti, takže dějiny doby této záleží z dvojí řady činů velmi přesně oddělených, ač na vzájem působí na sebe: s jedné strany zápas protestantů s katolíky, s druhé v každém z obou táborů řevnivost a půtky jednotlivých stran každého voje.

Utraquisté hanbili se jaksi za svou dosti nenadálou úlohu pomocníků stolice papežské: vzpírali se, trvajíce na rozdílech, jimiž lišili se od Říma, právě tak, jako někdy hleděli zmírniti význam jejich, tvrdili, že chtí zachovati samosprávu svou: marná to obrana a zbytečná lítost! Ta tam byla doba zamlčování, bázlivých odbojův a bezbarvých programů; bylo třeba volíti mezi povstáním a poslušenstvím, a utraquism znenáhla klonil se ku poslušenství. Jenom že čím více povolnosti jevil naproti kurii, tím hojněji opouštěli jej věrní jeho a vždy rychlejším odpadáním jejich vydán byl na milost katolíků. Okamžik nebyl daleký, kdy nezbude mu více než rozhodnouti se k prostému a pouhému vzdání. Udržovalť se již jen jakousi silou nehybnou a lhostejnou, nebo výpočtem soků svých.

Na venek zachovával postavení své, udržoval pluky své: v čele jeho administrator a konsistoř; pod nimi 45 děkanů, kteří měli dozor nade vším duchovenstvem v zemi, dohlíželi, aby nebyl jmenován žádný podezřelý farář: kněží, než ujali se úřadů svých, slavně slibovali, že poslouchati budou děkanů, neuchýlí se od učení církevního a zachovají obyčejné obřady. - V skutečnosti tato rozsáhlá organice jest již jen kostrou těla v rozkladu. Často panovník zapomene ustanovovati členy konsistoře, mezery se nevyplňují; jednou v radě této zasedají již jen tři osoby. Důchodů jí ubývá neustále. Mnozí kněží nechtí býti členy jejími: prostředky její jsou velmi nuzné, vážnost její velmi malá, postavení její velmi nesnadné.480.1Klientela její je vždy obmezenější. V městech, ačkoliv od roku 1547 jsou více než před tím podřízena moci královské, dekrety zapovídající ustanovování kazatelů protestantských nezdržují invasi duchovních "svěcení lipského". Obce nestrpí farářů poslaných od konsistoře, leda svolí-li tito k odřeknutí coelibatu a k zrušení starých obřadů. Nechtí-li, zastaví se jim příjmy, musí na své útraty vydržovati školmistry nebo kazatele lutheranské. V Berouně městská rada odnímá děkanovi část polí jeho a odevzdává ji protestantskému druhu jeho, kterého mu ustanovila, zapovídá mu útoky proti reformaci, kdežto lutheran s kazatelny hřmí proti utraquismu, uráží a ohrožuje posly konsistoře. Mnoho měst zdráhá se poslouchati administratora: neníť již utraquistou, namítají, nýbrž katolíkem. Obyčejně kněží kališní, než by se svářili se svými osadníky, raději přeměňují mši, nevyžadují již zpovědi, mnozí se žení; v Praze před zrakem konsistoře upouští se od tonsury. V Slaném sňatek kněží a křest dětí jejich jsou slavnostmi veřejnými, slavenými na útraty obce. Formule konfirmační přijatá od konsistoře ukazuje, jak málo illuse sama zachovala si o důstojenství a poslušenství svého duchovenstva: "Vám (osadním) - zněla - kněze N. N. z moci úřadu našeho za děkana (faráře) podáváme a konfirmujeme, tak a na ten způsob aby on nejsa kněz ženatý, jak jsme od něho zpraveni, v náboženství a řádích církve svaté starobylých a v straně naší podobojí zvyklých neměnitelně stojíc věrně se choval a v životě kněžském příkladu dobrého na sobě ukazoval." Zakročovala při zlořádu příliš pohoršlivém, ale jen k upokojení svědomí svého, napřed dobře vědouc, že nezmůže ničeho. Kněz utraquistický Jeroným, farář v Kadově, nechce již déle přijímati rozkazy její, prohlašuje, že na příště uznává jen moc arcibiskupovu, protože konsistoř "tak opuštěna jest". Administrátor neposuzoval jinak situaci. "V kostelích utraquistických," čteme v jedné ze stížností konsistoře, "v dosti malém počtu lidu bývá při službách božích, kdežto sektářové v houfech velikých nočně i ve dne své schůzky mívají, a nikdo jim v tom nepřekáží." V jiné supplikaci konsistoř stěžuje si na neposlušnost mnohých měst královských, kteráž "i přísným rozkazům císařským vzdorovati se odvažují, jako by nebyl Rudolf II, jejich císařem a pánem, ale oni sami jako by svoji páni byli." Ještě hůře bylo na venkově. Tu administrátor neodvažoval se již ani zápasu, a samo jméno utraquismu hynulo: dva nebo tři páni s hrstkou rytířů - taková byla bilance staré strany národní mimo města královská.

A ostatně zda strana tato měla ještě podstatného důvodu k trvání svému? - Ve všech kusech sporných ustupovala znenáhla. Již roku 1566 arcibiskup Antonín z Mohelnice může psáti, že "administrator a konsistoř shodli se s ním o všech otázkách a že ochotni jsou upustiti od podávání svátosti oltářní dětem". Ano i svátek Husův, poslední upomínka na odboj, upadá v zapomenutí: r. 1585 vypuštěn jest z kalendáře; mnoho osob horší se proto, ale celkem přestává se na vtipech a posměšných písničkách: po několik let usilováno o opětnou nápravu toho.482.1Utraquistům zbývalo již jen jediné rozhodnutí, podrobiti se církvi; papež schválil kalich, pod nejvyšším dozorem arcibiskupovým zachovávali dosti rozsáhlou samosprávu náboženskou; rozum velel jim, aby spokojili se tím, čeho dosáhli; malé odchylky obřadné nebo dogmatické oddělující je od katolíků, neměly takového významu, aby setrvávali v rozkolu, a upřímný smír s Římem byl jim jediným prostředkem ku povznesení se z hlubokého a zaslouženého ponížení, do kterého upadli. Na neštěstí staroutraquisté zůstávali v odboji, ačkoli již dávno ztratili se zřetele předmět revoluce nebo spíše - což bylo horší ještě - neochotné poslušenství jejich bylo neúplné a nevolné. Upomínky na dávné boje zůstávaly svěží, i když zapomenuto bylo samé příčiny jejich. Ba i mezi utraquisty, kteří zamítali nauky vittenberské, mnozí chovali tajný hněv ke stolici papežské, v arcibiskupu viděli vetřelce. Administrátor bál se nespokojenosti jejich, aby nevehnal je v náruč reformace. V této straně tak sešlé byly ještě pravice a levice, jež konsistoř konejšila střídavě. Ona sama nerada vzdávala se samostatného života svého. Pokorně doprošovala se sice pomoci arcibiskupovy a císařovy proti rozkolníkům, ale hněvala se, měla-li jim zaplatiti pomoc vyžádanou. Ponižujíc se a hned zase pýchajíc, slibovala vše a neplnila nic, ukazovala neustále na ústupky, k nimž svolila, v drobnostech hleděla nabýti opět půdy ztracené a svou obojakostí a svými obraty ztrácela všecku úctu mravní a budila všeobecnou nespokojenost.

Nikdy nebylo většího nedostatku kněží. Několika mladíkům podařilo se vymámiti posvěcení v Olomouci, ve Vratislavi, v Poznani nebo v Pasově. Ale Čechům vždy více se nedůvěřuje: od chvíle, co jim kalich povolen, nemají již záminky dožadovati se ochoty okolních biskupů. Již nejen malé fary, ale i veliké jsou opuštěny. Kacířům není již třeba vyháněti faráře utraquistické, zabírají jen místa uprázdněná. Konsistoř na oko protestuje, uchvátí-li někdo místo, na něž ona má právo, v skutečnosti jak by je osadila? Tam, kde osadníci nechtějí přijmouti kazatele lutheranské, služba boží přestává, "děti zůstávají beze křtu, lidé umírají hůře než hovada".

Zkoumáme-li situaci nestranně, úsudek jest na jevě: přese všecko úsilí Ferdinandovo a první práce jesuitů katolictví české v letech 1565-1580 nebylo ještě s to, aby podniklo vážný útok.