Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jana Rečková

Černá Arabella

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Černá Arabella Jana Rečková

Zveřejněno se souhlasem internetového magazínu Amberzine

amber.zine.cz

Někde tam nahoře svítí slunce
někde tam nahoře svítí slunce
někde tam nahoře svítí slunce
ó Bože, proč můj život plyne v tmáchVyrazil jsem okamžitě po Erwinově telefonátu. Z Lyenny do Gelavru je to skoro tři sta kilometrů, a zdaleka ne všechny po dálnici. Gelavru je přece jen v kopcích a silnice mívají potmě tendenci vyhodit neopatrného jezdce ze sedla. Abych radši dojel za světla. Teda, nejsem takový hrdina, abych si dovolil vypadnout z práce jen tak, nebo oznámit šéfovi, ode dneška mám dovolenou. Rozhodně ne po zážitku osmi měsíců bez zaměstnání. Náhodou se ale právě v tom podhorském městečku konalo školení podnikových psychologů s manažery - co si budem vykládat, šlo o to, jak proti lidem, stále lépe a účinněji ... Nedalo se to odmítnout. Ne po tom, co mi šéf zařídil rekvalifikaci a řidičák a bydlení. Říká se tomu dát někomu důvěru, aspoň myslím.

Podnikový felčar skřípal zuby a zaměstnanci se třásli. Všichni věděli, který z nás dvou na zdravotním středisku má lékařský diplom, a kdo je tady z protekce. "Kdyby propukla epidemie chřipky nebo černýho moru, zavoláte mě zpátky," vymínil jsem si. Se šéfem to trošku cuklo. Za ten rok si na mě ještě úplně nezvykl, ale naštěstí mu někdo nakecal, že suchý humor je zrovna v módě.

Takže jsem obešel svou bazarovou škodovku, spočítal šrouby na kolech, aby mi zas některé za jízdy neupadlo, tiše zadoufal, že má dost oleje a ostatních kapalin, že světla svítí a blinkry blikají. O moc víc jsem se svými znalostmi udělat nemohl. Navzdory technické ignoranci řídím docela dobře, ale toho dne jsem se na jízdu nedokázal soustředit. Pořád jsem musel myslet na Karla Gelbina. Viděl jsem ho před sebou tak, jak vypa-dal na posledním srazu. Elegantní, bohatý, úspěšný, velký gynekolog z malého města. Tehdy mě vyděsilo jeho pořadí hodnot a řekl jsem mu to. Nenaštval se. "Na psychiatra jsi teda dost naivní!" zasmál se.

Hm. Policie mívá vlastní psychiatry, kteří promptně dodají portrét duše příslušného zločince. K čemu Erwin potřebuje psychiatra bez licence? Proč já, ksakru? Cesta neubíhala. Jako bych jezdil v kruhu, stejně jako moje myšlenky. Ke všemu se dalo do deště. Stěrače moc nestíraly. Blbý gumy, měl jsem je už dávno vyměnit. Skoro nic jsem neviděl. V kopcích déšť zhoustl, silnice se proměnila v silničku a všechno dohromady bylo absolutně nemožné a pitomé, pitomé jako Karlova smrt ve čtyřiceti.

"Co se tady couráš v dešti?" zavolal jsem na ni.

"Rozpadlo se mi auto." Popotáhla. "Nestopuju," dodala věcně. "Dojdu pěšky."

"Kam?"

"Je to patnáct kilometrů," upozornil jsem ji.

"Ara," broukla.

*

Jeli jsme do hotelu Gerbera, kde se konala ta naše psychologicko-manažerská akce. Zatímco moje auto dělalo ostudu na podzemním parkovišti a já si nesl věci do pokoje (recepční ve mně rentgenovým okem odhalila švorcáka), Ara s mojí kartou na klíně listovala v telefonním seznamu. Když jsem sešel zpátky do haly, telefonovala, a dost zuřivě; celá z toho zčervenala. Počkal jsem, až položí sluchátko. "Tak co?"

*

Zavolal jsem Erwinovi domů.

*

"Co ty si o tom myslíš, Aro?" zeptal jsem se normálním, nezvýšeným hlasem. Ovšemže mě slyšela. Vyšla ven a tiše za sebou zavřela. Nalil jsem jí kolu z ledničky.

*

Ráno jsem musel na přednášky, a tak jsem ji zase nechal spát. Lepší by bylo dívat se, jak se převaluje a uhýbá sluníčku, ale povinnost volala, dokonce doslova - zabubláním telefonu a studeným hlasem v něm. Celé dopoledne nás učili, jak se stát dokonalými udavači. Nic jiného jsem ani nečekal; manažeři jsou křiví sluhové křivých pánů a preferují stejně pokřivené poskoky, ale nějak mě to napoprvé vzalo a v poledne jsem místo do jídelny zamířil k baru.

*

Přednášky končily v šest. Do osmi jsem stihl večeři, sprchu, letmou vzpomínku na zmoklou dívku u silnice (něco mi na tom nehrálo, ale nedalo se to zachytit, šla přece do Gelavru, no ne?), a taky na Erwina a jestli se k němu dostanu ještě dnes. Že bych se barmance líbil? Sobě jsem se nelíbil vůbec, ale ženy na tohle mívají jiné názory. Ostatně, čas ukáže, o co jí šlo... Vyrazil jsem do baru. Začínalo tam být plno. Opřel jsem se o stěnu obloženou dřevem a koukal, jak se moje nová známá otáčí za pultem. Někdo se dotkl mého lokte. Dívka jako vystřižená z Playboye (nebo možná něčeho levnějšího) mi podávala vysokou štamprli. "To vám posílá Bella." A odkráčela. S tak dlouhýma nohama si musela připadat jako na chůdách. Ale třeba už si zvykla. Takže Bella! To znamená krásná. Usmívala se na mě. Ve sklínce byl fernet. Ten pravý.