Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jan Killar

Rýblcour na krkonošských horách

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Rybrcol na Krkonošských horách

Jan Killar

Publikováno s laskavým svolením zdroje www.citanka.czAneb: Zaklený a vysvobozený princ.

Staročeská smyšlenka.

Vydáno 1794, 1804, 1947.

1. - [Rudolf, Rybrcol]2. - [Princezna Papilena]3. - [Vysvobození]4. - [Šťastný konec]

1.

[Rudolf, Rybrcol]

Jednou přijdou dva čarodějníci k sedláku, kterýž se svou ženou nuzně sice, ale poctivě a ve svornosti živ byl, žádajíce ho o nocleh. Sedlák, jsa muž služebný a zvlášť k pocestným velmi ochotný, mile je přijal a podle své skrovnosti uctil. A když povečeřeli, uvedl je na ponebí, aby sobě odpočinuli, neb v své malé světnici, kdež nemocná žena jeho ležela, pohodlného místa pro ně neměl. O půlnoci sedlka slehla a měla zdravé pachole. Sedlák, nevěda koho spěšně za kmotra vzíti, a ženou se o to radil. "Nestarej se mnoho o kmotry," odpoví ona, "ti dva pocestní muži, co u nás na hůře leží, zdajíť mi se poctiví lidé býti. Jdi a popros jich, jistěť vím, že neodřeknou a nám tu křesťanskou lásku prokáží." Sedlák nemeškaje běží na ponebí a že již svítalo, vzbudí pocestné a poví jim, co se mu v noci přihodilo. Čarodějníci slíbili, že tu duchovní službu rádi děťátku jeho prokáží, a také v určitou hodinu přišli. Když se ale ode křtu navrátili, řekli sedlákovi: "Milý kmotře! My jsme chudí lidé a nemámeť žádných peněz; však ale přece k tomu zřízeni jsme, abychom po světě chodíce lidem dobře činili. A poněvadžs ty nám tu čest prokázal a nás požádal, abychom se tvému synu za kmotry postavili, chcemeť i my štědře to odplatiti." A pověděvše to oblíželi se po světnici a velikou truhlu zhlédli. I dí jeden z nich: "Abych vám, kmotře a kmotra, nějaké památky po sobě nechal a vás na místě syna vašeho, jehož jsem na rukou držel, nějak obdařil, vybeřte jedno z dvého: buď aby ta truhla plná peněz anebo plná obilí byla. Zvolíte-li obilí, buďte jisti, že vám ho nikdy neubude, a byť byste ho každý den i deset korců odprodali, truhla bude jen přece vždycky plná." Sedlka, slyšíc to, ochotně zdvihne se na posteli a praví: "Mohu-li také já do toho slovo promluviti, tehdy, milý muži, raději zvol obilí. Vždyť víš, že jsou peníze kulaté, a kdyby se nám rozkoulely, koncem mohliť bychom nic neměti. Poslechni jen mne a věř, že nám dobře bude."

Sedlák byl s tím spokojen a vedle rady své ženy žádal kmotra za obilí. Každý den odměřil pět a potom i více korců obilí, uvedl je na hodné peníze a v krátkém času byl z něho muž tak možný, že se mu v celé vsi žádný vrovnati nemohl.

Druhý pak kmotr praví k nim: "I jáť se musím odměniti za tu čest, kterouž jste mi učinili. Když se synu vašemu dobře povede, myslímť, že rovně takovou radost míti budete, jakoť by se vás to samých týkalo. Protož pravím vám, že syn váš časem dcery velmi bohatého kupce, kteráž se právě tu chvíli narodila, manželem bude. Aby pak jim žádný v tom překážky neučinil, o toť já se svým uměním postarám. A po těch slovích pocestní čarodějníci, rozžehnavše se s těmi dobrými lidmi a poděkovavše jim za nocleh, odešli.

Hned potom některé sedlky přišly šestinedělku navštívit; a když se jí vyptávaly, jaké by kmotry byla měla, ta dobrá žena, nic před nimi netajíc, pověděla i také to nezamlčela, jak hojně a štědře od nich obdarována jest. Ženy, slyšíce to, nejen vypravovaly mezi ostatními, což byly slyšely, nýbrž ještě mnohem více přidaly řkouce: "Hle, ti nuzáci! Jaké to štěstí mají! Vždyť jim ti pocestní kmotři takovou truhlu s obilím nadělili, že jim z ní nikdy ani zrna neubude, a byť by ho každý den třebas padesáte korců odebrali a prodali. A vidíte, také prý jim i to slíbili, že někdy to jejich pachole dceru velmi bohatého kupce za manželku míti bude."

Ta podivná příhoda v krátkém času nejen v okolních místech, ale i v cizích a dalekých krajinách se roznesla, neboť ženy všudy, kamž přišly, a kdož do vesnice jejich přišel, každému ji vypravovaly; takže naposledy i k uším toho bohatého kupce, jehož dceru ten sedlský synek za manželku míti měl, se dostala. Nevím, jakým nadchnutím tomu kupci připadlo, nebylo-li by možné, že by snad ten sedlský pacholík jeho zetěm býti měl? On krom jediné dcerušky neměl žádných dětí; a protož počal velmi teskliti. "Což?" pravil jednou k sobě, "svou jedinou dceru, pro kterouž jsem to bohatství nashromáždil, sprostému sedlákovi za ženu dáti mám? Jakým by to právem bylo? A proč medle měl bych to dopustiti? Ne, ne, to se nestane, jak dlouho všecky hory a pahrbkové na svém místě státi ostanou. Já ho zahubím, a byť mne to nevím co státi mělo." Tak pověděv hned se na cestu vydal, aby tím spíše svůj oumysl vykonal. A poněvadž o těch šťastných manželích ještě všudy pověst šla, brzo a snadno té vsi, kdež bydleli, se doptal.

Byli právě doma, když do vsi přijel, a doptav se jich, šel hned k nim a těmito slovy promluvil: "Jsem pocestné kníže a nerad bych dnes dále jel. O vás slyším, že jste poctiví lidé; a protož u vás noclehovati chci." Sedlák a žena jeho měli nad tim velikou radost, že tak vzácný pán takovou čest jim prokázati chce, a kdež mohli co, snesli, aby toho slavného hostě uctili. Při večeři mluvili o rozličných věcech, až se kupci - vidělo, že se jich také otázati mohl: měli-li by jaké dítky? "Ach, milostivý pane," řekla sedlka, "my máme jen jediné pachole a jsme přešťastni skrze ně. Tuhle na kolíbce leží a jest mu teprv devět neděl. Však až mu bude tisíc neděl, potom sobě jinde štěstí pohledá."

"A co myslíte z něho míti?" ptal se kupec. "Račte nejmilostivěji odpustiti," odpověděl sedlák, "na tu otázku těžko jest odpovědíti; však co vím, povím. Ten můj synek má někdy dceru bohatého kupce míti. Tuť sobě kolikrát myslím, že by nebylo slušné, aby jen sedlákem zůstal. Ale nevím, co z něho udělat." "Aj, bloude," řekla mu žena, "dej ho učiti kupectví. Pan Kantaron v městě, co u něho koření a šmolku beru, rád ho do učení vezme; a myslím, abychom mu slíbili, že mu vždy někdy drobet hráchu a čočky a někdy i měřici mouky pošleme." "Já jsem spokojen, ženo," odpověděl sedlák. "Až se vyučí, může jíti do světa a svou nevěstu si pohledat."

"To by nebylo dobře," pravil kupec; "chcete-li z něho dokonalého člověka míti, dejte ho nejprv do škol na několik let, a jste-li s tím spokojeni, já ho do města s sebou vezmu a sám na své outraty dám ho chovati a všemu učiti. Ujišťuji vás, že tudy svého cíle dojde a že vy z něho někdy veliké potěšení míti budete."

Sedlák i sedlka byli tomu velmi vděčni a nevěděli, jak mu za tu velikou milost dosti děkovati mají. I slíbiliť, že mu milerádi syna svého pošlou, jak jen drobet běhati a žvatlati uměti bude. "A k čemu by bylo," pravil kupec, "abyste to na dlouhé časy protáhli? Vždyt já mám dosti čeládky doma; dám ho komornici na hlídání, kteráž mé kněžně posluhuje, a takť bude jako moji princové chován. Chcete-li mi ho tedy dáti, zejtra s vozem pro něj přijedu."

Sedlák, maličko uváživ, že to nejlepší příležitost bude, kdež by ze syna jeho něco hodného býti mohlo, byl spokojen a domnělému knížeti slovo dal. Druhý den ráno, když kupec do vozu sedl, sedlák mu svého synáčka přinesl a spolu s ženou žádal pokorně, aby dítě jeho nejmilostivěji na starosti měl. Kupec všecko slíbil a rozžehnav se s nimi, kázal vozkovi, aby zpátkem domů jel. Na cestě, když byli do městečka přijeli, dal na to pacholátko truhličku dělati a přicházeje k mostu vložil je do ní a oblepiv voskem všecky štěrbiny, truhličku s dítětem po vodě pustil.

I ploula ta truhlička přímo k jednomu mlejnu; silný proud vehnal ji pod kola, a tuť hned se složení zastavilo. Mlynář nevěda, čím to jest, vyběhnuv ven spatří pod kolem zabedněnou truhličku, kterouž když vytáhl a odbednil, nemálo se ulekl; však vtom zase zradoval se velmi, když krásné a čerstvé pacholátko uzřel. "Aj, aj!" zvolal, "jakť to spanilé dítě! Já tě víc z rukou nedám. Poněvadž mi má žena žádných dětí nepřinesla, tedyť já jí jedno přinesu." A vzav nemluvňátko do rukou, s velikou radostí k ženě běžel. I žena jeho zradovala se nad tím děťátkem a žádala muže, aby je za své vlastní přijali a vychovali. Dali mu jméno Rudolf a od té chvíle si umínili, že ho mlynářskému řemeslu učiti budou, aby mlejn po smrti jejich jinému do rukou nepřišel. Jedva Rudolf dvacátého roku dosáhl, mlynář učinil ho stárkem a že byl vždycky věrný, ochotný a služebný, se vším v mlejně na něho spolehl.

Za ten celý čas byl kupec beze vší starosti, nemysle jináč, nežli že to sedlské pachole skutečně utopil; a zatím hleděl všemožně, aby se dcera jeho všemu umění a jazykům cizím vyučila a tudy u každého, zvlášť ale u některého zemana lásku sobě získati mohla; neboť vždy po vyšším stavu toužil a hotov byl tisíce dáti, aby ho na rytířstvo pasovali. Však právě tím časem, když toho na králi uprositi chtěl, došla ho nemilá zpráva, že ten sedlský synek, jemuž se dcera jeho za manželku dostati má, posavad naživě jest a za stárka v mlejně dělá.

I rozhněval se velmi, že by tím oumysl jeho zmařen býti mohl, a řekl těm, kteříž mu tu zprávu přinesli: "Jak by mohÍo býti? Vždyť já to vím nejlépe, že v prvním roce umřel. Vyť snad blázny ze mne míti chcete?" "A přece jest to pravda," odpověděli oni. "Mlynář podnes mluví, že svého stárka nalezl, když v zabedněné a voskem zalepené truhličce po vodě k mlejnu jeho připloul." Kupec, slyše ta slova, ulekl se velmi a nepochyboval, že všemu tak býti může. Protož vydal se hned na cestu s tím oumyslem, že času pohledá, aby stárka do svých rukou dostal a jeho zahubiti mohl. A když přišel do mlejna, jakž mu jej byli oznámili, ptal se bedlivě na všecko a obzvláštně hleděl vyzvěděti, jakou příhodou stárek do mlejna jejich se dostal. A poněvadž vedle řeči jejich víc pochybovati nesměl, že to ten mládenec jest, kterýž zetěm jeho býti má, brzo obmyslil lest a stavě se, jako by peníze doma byl zapomněl, bez kterýchž na cestě býti nemůže, žádal mlynáře, aby stárkovi dovolil pro ně jíti, že mu od cesty dobře zaplatí. Mlynář neměl nic proti tomu a stárek byl rád, že si něco vyzískati může.

Kupec tedy, spěšně napsav list, rozkázal v něm své manželce, aby hned toho mlynářského chasníka, kterýž jí list dodá, jakýmž bude moci způsobem, se světa sprovodila. Stárek, přijav list a vydav se na cestu, rychle do města pospíchal. Však když do lesa přišel, náhle muž s šedivou bradou z houští vystoupil a jako vstříc mu přijíti chtě chvátal. Rudolf lekl se náramně, neb vždycky slýchal, že v tom lese loupežníci se kryjí, a protož nevěděl hned, v kterou stranu uskočiti. Brzo ho ale strach pominul, neb stařec byl mu již za patama a přívětivě k němu zvolal: "Hej, Rudolfe, stůj a dej mi odpověď! Mluv krátce, kam jest tvá cesta?"

Rudolf: "Jdu do města; nesu list, s kterým mne kupec k své manželce posílá."

Stařec: "A víš-li, co v něm stojí?"

Rudolf: "A jak bych to věděl? Vždyť jsem ho nečetl. A bylo-liť by to také co platné?"

Stařec: "I ovšem, velmi platné!"

Rudolf: "Kterak tomu mám rozuměti?"

Stařec: "Protože v něm o tvé živobytí běží."

Stárek se lekl, až list z ruky upustil. Stařec, zdvihnuv jej, pečeť na něm zlomil a ustrašenému mládenci takto řekl: "Buď pokojné mysli, nic se ti zlého nestane. Já jsem kmotr tvůj a stojím před tebou, abych tě z nebezpečenství vytrhl, kteréž na tě čekalo. Tu vezmi list tento! Jest navlas podobný tomu, kterýs na záhubu svou nesl, takže jej ten, jenž tě s ním posílá, za svou vlastní ruku míti a uznati musí. Obsah ale v něm jiný jest, a to takový, že dojdeš uloženého cíle a časem šťasten budeš. Nyní jdi! Já tě neviditelně provázeti budu, aby tě nic zlého nepotkalo."

Rudolf, kterýž, pln strachu před ním stoje, potud slova promluviti nemohl, teprv když list v rukou měl, chtěl mluviti a svému dobrodinci děkovati; však ale stařec zmizel před očima jeho a toliko libé vůně po sobě zanechal. Dobrý mládenec utužil se tím v své naději, že jistě z pomoci jeho mnoho dobrého doufati může, a nabyv opět srdce, vesele k městu pospíchal.

Když odvedl list kupcové a ona otevřevši jej porozuměla, že manžela jejího opravdová žádost jest a že to přísně přikazuje, aby bez odkladu tento posel s dcerou jeho oddán byl, lekla se toho nemálo a nevěděla, co sobě hned poraditi. Poněvadž ale ruku jeho dobře znala a hněvu manžela svého, kterýž muž velmi prchlivý byl, na se popuditi nechtěla, bez meškání, ač dosti nerada, s mladým mlynářem svou dceru oddati dala.

Rudolf, jakožto člověk mladý a v světě nezkušený, dal sobě všecko říci a ničemuž se na odpor nestavil; neb měl pevnou naději, že stařec, s kterýmž se byl v lese potkal, svou pomocí ho zachrání, aby se mu nic zlého nestalo. Po svatbě byla první otázka, co nyní mlynář dělati bude. "Nechť jest kupcem", pravila matka, "aby někdy také sám naši živnost vésti mohl." Rudolf byl s tím spokojen a vešed do krámu, jakožto kupecký mládenec zboží prodával.

Zatím co se toto dálo, kupec řekl mlynáři, že se posla s penězi nedočká; a zdvihnuv se domů odjel. Když vešel do krámu, s podivením ptal se manželky, co by to za nového mládence bylo. "Cožpak ho neznáte?" odpoví paní, "vždyť jest to váš zeť, ten mlynář, kteréhož jste mi s listem poslal, abych ho hned s naší dcerou oddati dala. On se nyní kupectví učí, aby vás časem zastati mohl."

Kupec stál jako hromem omráčen, nevěda zlostí co odpovědíti. Teprv za dlouhou chvíli zvolal: "Tedy přece se musilo státi, aby sedlský synek mým zetěm byl? A coz jsem v listu nekázal, abyste ho hned zahubili?" "Milý manželi," řekla kupcová, "vždyť pak znám ruku vaši; a jakž bylo psáno, takť jsem učinila. Tuhle list váš," podala mu jej, "čtěte, abyste se přesvědčil, že jsem vůli vaši, ač dosti nerada, navlas vyplnila." Kupec vzav list a čta nemálo se divil, kterak se mohlo státi, aby jináče byl myslil a jináče psal. "Než, co mám o tom mysliti," řekl potom; "jest má vlastní ruka, můj vlastní podpis. Co nyní začnu? Jsou řádně oddáni a zrušiti to nemohu. Však já vím, co učiním; tak zhola přece ji míti nemá; musí jí sobě zasloužiti, jakož jsem já své ženy sobě zasloužil."

Rudolf, jenž lásky již zakusil a svou manželku srdečně miloval, pomyslil nejprve, že není možné, aby ji opustiti měl. Když ale povážil, že by ji beztoho ztratil, kdyby vůli tchána svého nevyplnil, slíbil rukou dáním, že Rybrcola hledat půjde a z hlavy jeho tři zlatá pera přinese. Kupec tehdy hned kázal pro něho všecko přihotoviti a chtěl mu i vůz s koňmi a sloužící dáti, aby se všudy na cestě slušně a jakž na mladého pána náleží, okázal. Ale Rudolf ničehož nepřijal, mysle sobě, že by se nemohl od vesnice k vesnici na Rybrcola ptáti; a tak jen pěšky odešel.

Vtom vstal se stavidla a všecka složení se zastavila.