Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jaroslav Gottfried

Tvář toho druhého

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Tvář toho druhého Jaroslav Gottfried

Zrcadlo rubriky Povidky sci-fi sekce Neviditelného psa,

http://pes.internet.cz/scifi

Jaroslav Gottfried je člen třebíčského klubu Třesk a patří mezi ty fany, kteří jsou všestranně činní - kromě toho, že se s Martinem Koutným střídá ve vedení třebíčského SFK, píše povídky, připravuje hry a vůbec se účastní fandomových aktivit. "Krucinálfagot, kdo to sem dal?", zaklel jsem pár vteřin předtím, než jsem se rozplácl jako žabák na povrchu měsíce Alexandria - jednoho ze tří měsíců planety Urania v souhvězdí Nemesis Alfa. Ještě štěstí, že je tu jenom desetina gé, jinak by můj patnáctimetrový skok, při němž jsem musel o něco zakopnout, skončil trochu jinak. Jakmile jsem si oklepal vrstvu všudypřítomného modrého písku z průzoru přilby, zapátral jsem po příčině. Žádné balvany, žádné pahýly mrtvé vegetace tady ale nebyly. Jenom jemný písek, tvořící duny, návěje, přesypy. Geologičtí roboti - krabi - sice zjistili pevnou horninu, ale nejméně třicet metrů pod povrchem písku. Pomalu se tedy obracím ke stanici JUP 2 a krok za krokem opatrně zkoumám terén. Po nějakých deseti krocích jsem narazil na neviditelnou bariéru. Tak tedy silové pole! Okamžitě volám Garrymu na stanici. Pole má polokulovitý tvar, vyčnívá asi metr nad terén, barvu mění jako chameleón --podle prostředí. Stanice se neozývá - asi vyhodnocuje hlášení magnetických anomálií od robotů. Kvůli těm jsme vlastně na tomhle měsíci přistáli. Mohla by tady být naleziště vzácných kovů, a tím i džob pro nás - prospektory. Ale teď to vypadá špatně, protože tohle silové pole určitě není dílem zdejší přírody. Někdo nás asi předběhl a svůj claim si označil. Konečně se v interkomu ozývá Garry: "JUP 2 volá Jima, JUP 2 volá Jima! Okamžitý návrat na stanici! Žlutá pohotovost. Něco se děje s roboty! Potvrď příjem!" Potvrzuji příjem, spěšně zabodávám vedle silového pole signalizační tyč s radiomajákem a vyrážím plavnými dvacetimetrovými skoky zpět. Ke stanici je to nějakých deset kilometrů, ale už teď narážím na jednoho robota - kraba. Točí se na místě v oblaku modrého prachu a směrová anténa se zběsile otáčí, hledajíc nosný paprsek stanice. Co se děje? Selhaly snad trojnásobně jištěné obvody a havarijní automatický program pro cestu zpět na stanici? Ano, možná u jednoho robota, ale Garry mluvil o ROBOTECH! Naskakuje mi husí kůže a přidávám. Vtom mám pocit, že mě někdo sleduje. Nebo snad něco? Ne, nejsem přece paranoik! Dopadám, ještě dvakrát setrvačností poskočím a co nejrychleji se otáčím. Ne, nic se nehýbe, jen špička písečného přesypu se utrhla a pomalu sjíždí směrem dolů, ke mně. Zdá se mi, že má trochu jiný odstín modrozelené barvy, ale nečekám na nic a pokračuji v klouzavých skocích. Ještě tři kilometry. Psychicky to nevydržím , volám Garryho : "Jim volá JUP 2, Jim volá JUP 2! Ohlaš se!" Jedinou odpovědí je mi praskání v interkomu. Zajímavé, žádné magnetické bouře se podle údajů průzkumných sond na žádném z měsíců nevyskytují. Ani od přistání naší stanice jsme nikdy neměli rušený příjem. Něco se děje, ale zaboha nemohu přijít na to, co. Konečně! Za nejbližším pahorkem zahlédnu nejdřív černé desky kolektorů a pod nimi pět kopulí naší stanice. Znovu volám Garryho a znovu bezvýsledně. Šum v interkomu narůstá. Nastavuji dioptr v přilbě na největší zvětšení. Ten pohled mi vyráží dech. Servisní roboti systematicky rozebírají poslední "kraby", kov na jednu stranu, energetické zdroje na druhou. Pak se dávají do sebe. Na výstupní plošině nečinně přihlíží Garry. Řvu do interkomu "Garry, ksakru, co se tu děje?" Teď už mě MUSÍ slyšet ! Postava se pomalu otáčí směrem ke mně, je v tom cosi nepřirozeného. Absolutní ticho ruší pouze jemné vrčení servomotorů zešílevších robotů a praskání v interkomu. Garry zvedá pravou ruku s laserem, v tom okamžiku plavným kotoulem zapadám za hranu přesypu, odkud jsem stanici pozoroval. Právě včas, paprsek laseru systematicky pálí do duny, nemám čas ho sledovat, protože padám, koulím se a přistávám na dně prolákliny. Co teď? Horečně přemýšlím, protože je jen otázkou času, kdy mě zlikviduje. Štěstěna mi ale přeje. Ve vedlejší proláklině objevuji zapomenutého "kraba" v delirickém tanci. Musím se za každou cenu dostat na stanici! Plachtím a dopadám "krabovi" na záda. Je jen dílem okamžiku, než několika nacvičenými pohyby vypnu automatiku. Zapínám manuální řízení, vpředu a zboku se vysunují silné pancéřové štíty, snad mě alespoň na chvíli ochrání. Můj plán je jednoduchý, snad mi vyjde moment překvapení. Teď jsem zhruba na jih od stanice. Obchvatem se bočními náspy a údolími dostanu na severní stranu. Potom musím riskovat několik set metrů jízdy nechráněným terénem, kde mě Garry může sejmout. Jenom, aby stačil energetický blok "kraba". Pohledem zjišťuji 70% maximální hladiny energie, to není špatné. Vyrážím na cestu, místo patnácti kilometrů se oklikami prodlužuje na pětadvacet. Žádného dalšího robota jsem už neviděl.Teď ležím na kraji náspu a pozoruji JUP 2. Zdá se, že se nic neděje. Výhled na destruující se roboty mi zakrývá blok G. Nejbližší vchody do stanice - beta a gama - jsou uzavřené. Nastavuji výkon "kraba" na nejvyšší hranici. Tahle potvůrka udělá čtyřicet kilometrů za hodinu i ve zdejším písku. K přechodovým komorám je to kolem šestiset metrů, mám na to asi minutu času, snad Garry zpozoruje později. Start! Mířím k betě, zatím se nic neděje. Něco není v pořádku. Žádná palba se nekonala. Už jsme u dveří, chci je otevřít, ale v poslední chvíli si to rozmýšlím. Rychle programuji "kraba", aby si otevřel dveře přechodové komory za dvě minuty. Sám rychle skáču ke dveřím gama. Sleduji, jak robot dává signál k otevření dveří a vzápětí zevnitř vytryskne jako vlas tenký ničivý paprsek Garryho laseru. Otevírám dveře gama a cítím lehký otřes výbuchu "kraba" po zásahu energetického článku. Půl minuty ztrácím na vyrovnání tlaku a otevření vnitřních dveří. Sprintuji na velín, cestou zavírám přepážky za sebou. To ho chvíli zdrží. Už jsem tu! Jako automat programuji bezpečnostní počítač k aktivaci mého OBRA, čili obranného robota. Ještě pět minut musím vydržet, než bude OBR akceschopný, mám-li věřit informacím, vtlučeným nám před odletem do hlavy.Zatím v celé historii byl použit pouze jednou, a to proti radioaktivním hmyzoidům na planetě Alta. Mé úvahy přerušilo červené světlo právě se otevírajících dveří do velína. Šikula Garry je tedy odblokoval. Ještě minuta do aktivace OBRA! Schovávám se za panel s monitory. Přepážka vyjíždí nahoru a odhaluje podivně deformované nafouklé záhyby stříbrného skafandru. Nohy-spíše sloupy, trup coby špalek a nakonec - ne, to snad ne! Průzor přilby je celý modrý. Písek ho zaplňuje, ne zvenku, ale ZEVNITŘ! Tohle už není Garry. Nějaká hmota, snad biologická, snad minerální, zaplňuje skafandr a Garryho skelet používá patrně jen jako oporu k pohybu. Je mi na zvracení. Obluda se pomalu otáčí, ani nevím, zda a čím registruje přítomnost živého tvora.Teď se zastavuje uprostřed pohybu a hledí přímo na mě. Skafandr bez tváře. Mám pocit neodvratného konce. Jako v hypnóze vidím pomalu se zvedající špalek pravé ruky s laserem, nejsem schopen se hnout.Vtom od stěny zahřmí modrý elektrický výboj a zasahuje tvora do prsou. Ten padá naznak a z černé díry ve skafandru se začne rozlézat modrý písek na všechny strany, odhalujíce Garryho vybělené kosti. OBR zasáhl včas, ani nevím , kdy a jak se sem dostal. Telepaticky mne instruuje : "Okamžitý únik ze stanice vchodem gama, nebezpečná forma života, modrý písek v okolí aktivován energií našich robotů, možnost krajní varianty ZET." Běžím, seč mi síly stačí, za rychle se vzdalujícím OBREM, zatímco hmota na podlaze se pomalu začíná formovat do tvaru pěticípé hvězdice, snad původního tvaru tohoto života. Konečně východ! Ale ještě není vyhráno. Nějakých sto metrů od stanice se začíná formovat modrá hradba, roste do výše tsunami a postupuje k nám. Skáču OBROVI na záda, zapínám tažný řemen okolo pasu a OBR zapíná trysky. Startujeme a pod námi se zřetelně rýsuje stanice a obří vlna, která se k ní ze všech stran blíží s neúprosnou pravidelností. Vzdáleně to připomíná kola po vhození oblázku do rybníka. Teď teprve mám čas přemýšlet o variantě ZET. O co se jednalo?... "Krucinálfagot, kdo to sem dal?", zaklel jsem pár vteřin předtím, než jsem se rozplácl jako žabák na povrchu měsíce Alexandria.