Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ernest Denis

Konec samostatnosti české V

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Konec samostatnosti české - 5. díl

Ernest Denis

Zveřejněno se souhlasem zdroje www.citanka.cz

HLAVA PRVNÍ

MAJESTÁT CÍSAŘE RUDOLFA II.

Politická situace evropská na počátku XVII. století. - Katolíci a protestanté; Králové a stavové. Zápas nastávající: vzájemné síly obou stran; příčiny slabosti. - Habsburkové a Jindřich IV. - Rudolf, styky jeho se Španělskem. - Tragoedie rakouská; oba bratří. - Povstání Uher a Rakous proti Rudolfovi. - Žerotín; odpadnutí Moravy. - Věrnost Čechů; sněm roku 1609. - Stavové roku 1609. Majestat. - Václav Budovec z Budova.

Kolem roku 1623 exulant, vypuzený z Čech vítězstvím katolicismu, jal se psáti o dějinách katastrofy, která snesla se nad vlasti jeho; ale ve čtyřech foliantech věnovaných prvním dvaceti třem letům XVII, století nemluví jen o koruně svatováclavské, nýbrž i o Francii, Anglii a Holandsku. Vrstevníci takto pochopili velmi jasně, jakým těsným poutem souvisely události tehdejší v různých stranách Evropy, a jestliže počátkem roku 1608 Čechy vystupují v popředí ve vypravování Pavla Skály ze Zhoře, příčinou toho jest, že tehdáž na příbězích pražských a vídeňských záleželo po nejvíce vítězství reakce nebo protestantismu v celé Evropě právě tak, jako se zdálo, že úplným vítězstvím katolicismu v Rakousku Habsburkové zbudují zároveň monarchii universalní.

Podivuhodná to spletitost okolností: Hus stává se spojencem Bourbonů proti Rakousku; svoboda kalichu mění se v otázku všeobecné politiky; povstání počaté proto, že protestantům odpírá se právo stavěti sobě chrámy, vede k úmluvám Vestfalským, v nichž ústupkům territorialním dostalo se tolik místa a ustanovením konfessionalním tak po skrovnu. - A přece revoluce neodchýlila sa tolik od původu svého, jak zdá se na první pohled: jako na počátku, tak i na konci stojí proti sobě dvojí názor světa; naproti mocnostem představujícím středověk a naproti shromáždění křesťanstva pod touž vírou a společnou autoritou, povstalci hájí idee moderní, samostatnost myšlení a svobodu národností. Porážka Habsburků jest celkem posledním aktem rozkladu svaté říše římsko-německé, a tento byl nutným následkem odboje svědomí proti tradici a církvi.

Ohromný zmatek revindikací náboženských a politických, jejž tak rádi vytýkají dějepisci války třicetileté, překvapí jen toho; kdo nemá představu o vývoji světa. Krise mravní, jakkoli prudké, nepotlačují ani prospěchů ani nepřerušují tradice: mění jen fraseologii programů. Na příklad revoluce francouzská, jak dokázal světle Sorel, jsouc abstraktní ve své zásadě a kosmopolitická ve své činnosti, neučinila změny ani ve snahách ani ve zvláštních náklonnostech jednotlivých národů, jichž se dotkla; každý přijal ji dle vlastní povahy své. Podobně bylo s reformací, jak jsme již připomenuli. Ani stavové ani národové vystoupením Lutherovým nepřestali býti tím, čím byli dříve ; chování jejich vůči němu řídilo se jich upomínkami a nadějemi, a jako dříve, tak i na dále byli potom vedeni jedněmi a puzeni druhými.

Stavové přistoupili k protestantismu, poněvadž v něm tušili prostředek rozšířiti privilegia svá, a lid ,následoval jich, protože svoboda svědomí právem zdála se mu zárukou osvobození národností.

Jestliže Habsburkové přese všeliké odchylné smýšlení některých členův, a zvláště Maximiliana II , zachovali věrnost církvi, příčinou toho bylo, že ctižádostivé snahy jejich vyžadovaly udržení katolícismu. Situace byly mocnější, nežli osobní choutky. Vedle otázky svědomí úvahy obecného řádu způsobily rozhodnutí Ferdinanda I. a nástupců jeho. Svrchovanost, jakou dědicové Karla Velikého osobovali si nad druhými panovníky, nebyla podstatně odůvodněna, jakmile moc papežská zanikala; k vládě nad Německem potřebovali přízně kurie; konečně působení jejich na venek bylo tím účinnější, čím vážnější byla moc jejich uvnitř, i nemohli neviděti, že reformace směřuje k rozmnožení práv stavovských na škodu jejich a k uvolnění svazků jednotlivých zemí, které spojili pod žezlem svým.

Zda při tom zápasící strany měly jasnou představu o cíli zvoleném a o důvodech volby své? - Nikterak.

Řevnivost politická zakryta jest tehdáž vášněmi fanatickými. Jako národové, tak i knížata podléhají vlivu přeměny církve a nového vedení, jenž jí vtisknut byl tovaryšstvem Ježíšovým. Ferdinand štyrský jest ozbrojený apoštol pravdy, a dobytí světa jest mu jen prostředkem, kterým by zničil blud a zakoupil své spasení. Ale nesvědomitostí jeho skutečnost věcí nemění se nijak, a politikové prozíraví neklamou se o tom. Tím vysvětlí se zájem, s jakým všickni, kdož obávají se založení monarchie universalní, pozorují obraty vnitřní politiky rakouské.

Jsme vždy více méně klamáni událostmi doby své: protože od doby tak dávné Rakousko neohrožuje více rovnováhu evropskou, zdají se nám přehnány obavy, které vzbuzovalo tehdáž. Co peněz, co vášně obětoval Filip II, a nač? Zdaž urval Francii Jindřichu IV., Anglii Alžbětě, Nizozemí Mlčelivému? Komu může zdařiti se to, čehož on nedovedl?

A přece situace byla vážná. Habsburkové rozlohou svých držav, počtem svých poddaných, svými tradicemi a spojenci měli v rukou svých prostředky veliké: zda nezdálo se několikrát za války třicetileté, že slabostí protivníků svých domohou se již cíle svého? K zastavení jich bylo potřebí zajisté Richelieua a Gustava Adolfa. Jejich věc byla totožná s vírou katolickou: vždyť na počátku XVII. století církev dobývala vítězství za vítězstvím. Úspěchy její zvláště v Rakousku byly tak rychlé, že zarážely téměř vrstevníky. Ještě několik let, a Habsburkové jsouce na příště neobmezenými pány v bezprostředních zemích svých, vší silou dolehnou na Německo a pokusí se znovu dobýti ho.

Tyto stkvělé vyhlídky byly náhle skaleny Jindřichem IV. Chopiv se vedení protestantismu, obezřelou a odvážnou politikou svou v zárodku zničil všeliké záměry o reakci katolickou a o panství universalní. Úspěchy Habsburků z veliké části způsobeny byly osamocením a malomyslností protivníků jich: Jindřich IV. sblíživ je, vrátil jim smělost a důvěru. Knížata italští a němečtí skupili se kolem něho, a po prvé od doby více než čtvrt století katolíci ocitli se na naproti rozhodnutí ráznému a jasnému. Jindřich IV. byl příliš prozíravý, aby unikla mu evropská důležitost zřejmého zápasu panovníka se stavy v bezprostředních državách Habsburků; velmi dobře byl zpraven o událostech zdejších a velmi pozorně sledoval příběhy dějin českých. Mimo všeliké osobní a přímé zakročení jeho stavové nerozhodní a bázliví získáni byli jeho plány obmýšlenými, jeho spojenstvím a chováním, takže pojímali situaci méně pessimisticky a jali se kloniti k radám strany rozhodné.

Okolo téže doby zostřovala se vnitřní přeměna, kterou jsme již vytkli ve straně protestantské: vedení od lutheránů přecházelo ku kalvinistům nebo k sektám blízkým kalvinismu. Lutheranism znenáhla ustrnul v nepokojném pravověří, jehož prostředností a požadavky brzo unavila se srdce ušlechtilá a mysli povznešenější. Cestováním v obyčej vešlým a vychováním jemnějším vzbuzeny byly v duších potřeby nové, jichž kazatelé lutheránští neuspokojovali více, neb ani nechápali. Šlechta i panovníci poznavše duchovní správce vzdělanější, smělejší, věcí světských znalejší, odvraceli se od dřívějších vůdců svých. Kalvinism, jsa méně výlučný a přístupnější vlivům cizím, zároveň odpovídal lépe ideám kosmopolitickým, které rozšířeny byly humanismem, i potřebám politickým, které vyžadovaly jednotu protestantů proti nepříteli.

Tento vývoj byl nebezpečný pro stranu reformovanou; tvořilť hlubokou roztržku mezi vůdci a vojíny, kteří zachovavše věrnost starým kazatelům svým, od nich naučili se opovrhovati odpadlictvím knížat svých. Zatím bezprostředním výsledkem bylo, užijeme-li obratu moderního, že nejvyšší správa dána byla frakci radikalní. Kalvinism v reformaci představuje logiku, odvahu a do jisté míry dobrodružnost. Žáci Kalvínovi, jsouce smělejší ve svých úsudcích, nepřátelštější církvi římské - poněvadž byli si pravdy jistější a jí hlouběji proniknutí - též v životě skutečném byli méně ochotni k ústupkům. Snášelivost nestačila jim, zbožnost velela jim domáhati se panství. Protože hojně šlechticů bylo v řadách jejich, idee bojovné nebyly u nich vyváženy přirozenými obavami lidu, na nějž spadá vždy tíha války, a naděje jejich byly předrážděny styky velmí těsnými, jež udržovali s Evropou západní, zachvívající se ještě od posledních bojů. Kdežto lutherani čeští řídili se dále radami kurfiřta saského, jehož snahy umírněné byly známy, páni kalvinističtí smáli se "staré opici bezzubé" a klonili se ke kurfiřtu falckému, velmi podnikavému i velmi čilému.

Takto stalo se, že v prvních letech XVII. století strany protivné ovládány byly nesmířlivci, kteří stejně přáli si roztržky, jedni proto, že svědomí zakazovalo jim snášeti déle pohoršení způsobené svobodou náboženskou, druzí proto, že chvíle zdála se jim příhodnou, aby zbavili se lichého postavení, do něhož byli vehnáni, a aby na pevných základech zřídili své panství politické a náboženské.

Oba voje však zjevně lišily se od sebe. V táboře katolickém vůdcové spíše byli unášeni houfy svými, než aby je vedli, i sledovali je jen z daleka: vojáci jejich snili jen o boji bezprostředním, spoléhajíce, že Bůh neopustí věci své: králové neměli tak na spěch, poněvadž víra jejich byla méně prostá a názory jejich méně obmezené. Naopak u protestantů jádro strany bylo by se raději odhodlalo ke všelikým útrapám, nežli aby odvážilo se dobrodružství.

Jestliže muži umírnění na obou stranách neměli dosti síly, aby zažehnali krisi, aspoň dovedli ji zdržeti po dlouhý čas. Každá strana ovládána byla jakýmsi temným tušením vážné chvíle, a každý ovšem vyhýbal se zodpovědnosti příliš těžké. Dějiny nové doby neznají téměř hroznější doby nad válku třicetiletou: bohatství nakupené ve střední Evropě po několik století poměrného míru bylo zničeno, vzdělanost poklesla náhle; zlo nebylo napraveno ještě ani za dvě století. Ač nikdo nepředvídal jasně zlo ve vší hrůze jeho, přece každý bál se vrhnouti se do tmy. Proto několikrát voje připravené, odváživše se častějších půtek, ustoupily zase do svých postavení - obecná srážka zahájena byla teprve po celé řadě zdánlivých útokův.

Ostatně tábory protivné - a třeba důrazně upozorniti na důležitou okolnost tu - skládaly se jen ze spojenců, kteří pohromadě udržováni byli společným záštím, ale kteří nevzdávali se ani svých vášní, ani svých snah zvláštních. Vnitřní řevnivost jejich propukala někdy s takou prudkostí, že zapomínali proto na spojenství své, a tyto hádky trvaly, i když bylo již zahájeno nepřátelství. Obě strany stejně podléhaly tomuto nedostatku. Jestliže řevnivost lutheranův a kalvinistů byla jednou z hlavních příčin úspěchů, jichž domohli se katolíci na počátku války třicetileté, katolíci předtím roztržkami svými přivedeni byli na pokraj záhuby.

Obě větve rodu Habsburského, ač celkem měly společné prospěchy, sledovaly politiku zvláštní a v důležitých věcech se lišící. Císařové, jsouce postavením svým přinuceni k opatrnému jednání, nejevili mnoho náklonnosti k fanatismu španělskému, a zuřivá nesnášelivost Filipa II. děsila a urážela větev rakouskou. Potomci Filipa Sličného a Johanny Šílené odlučovali se víc a více, vliv okolí vítězil nad vlivem společného původu, a přese všecku podobnost podmínek a víry, protivou povah a letor spojenství stávalo se velmi nejistým a součinnost velmi málo vroucí. Karel V. ne bez zármutku odhodlal se ponechati bratru svému korunu císařskou, a nástupci jeho zdědili jeho lítost a hněv. Habsburkové rakouští opět majíce za to, že poškozeni byli při dělení dědictví Maximilana I., s nedůvěrou málo zakrytou sledovali pokroky moci španělské i báli se, aby restaurace katolická neprospěla výhradně bratrancům jejich. Ba i válečná horlivost papežů byla zdržována výpočty a nedůvěrou politickou! Jindřich IV. doufal získati je ke spolku proti Španělsku, a stolice papežská neodsuzovala vždy kardinála Richelieua, když stavěl se v čelo ligy protikatolické: sotva by byla příliš tvrdě kárala obmysly druhých panovníků katolických.

Rudolf ztrávil ve Španělích ona léta jinošství, kdy vytváří se a zoceluje povaha: jsa melancholický, nedůvěřivý, mlčelivý, mnohými rysy upomínal na bábu svou Johannu Šílenou a na bratrance svého Filipa II.; ani jeho nikdo neviděl usmáti se. Tato duševní podobnost a společná oddanost církvi katolické zdály se ohlašovati spolek důvěrnější a upřímnější s dvorem Madridským nežli za vlády předešlé. Však Rudolf sotva že stal se císařem, jevil tutéž žárlivou nedůtklivost, kterou Maximilian vzdalován byl od Filipa II., a jež nabyla brzo povahy chorobné, čím stala se urputnější a osudnější. V dědičných zemích svých okázale jevil velikou horlivost pravověrnou, ano dostalo se mu i výstrah krále španělského, jenž vytýkal mu postupování příliš rychlé; ale jemu běželo hlavně o to, aby dokázal, že není pouhým nástrojem v rukou svého příbuzného. Politika jeho byla dosti nestálá, čímž chtěl dokázati, že jest osobní. Ve věci kurfiřství kolínského, která tak hluboce pohnula Německem, způsobila veliký nepokoj světa katolického a málem by byla zbudila válku, Římané nemohli se chlubiti horlivostí jeho; jedné chvíle zdálo se dokonce, že kloní se ke straně kandidata protestantského Gebhardta Truchsessa.648.1 Don Juan d'Austria stěžoval si, že obdržel od něho list takový, že ani "z kanceláře prince Oranienského, ač je výborně zřízena, nebylo by vyšlo lepšího."648.2 Roku 1577 podzírali ho, že povzbuzoval bratra svého Matiáše, když nerozvážně chtěl dobýti sobě panství v Nizozemí, a Filip II. hněval se proto po dlouhý čas.649.1Ani s kurií styky císaře Rudolfa nebyly srdečnější: šetřil jí, poněvadž peněžitých pomocí jejích potřeboval nevyhnutelně, ale obával se zakročení jejího a jevil více nevole nežli nadšení, když mu ohlašován býval příchod nunciův. Za dlouhé vlády jeho situace ovšem změnila se několikrát, a četné pokusy staly se o sblížení jeho s Filipem II.; ale uvažujeme-li vůbec věci povšechně, shoda dvoru Pražského a Madridského byla vždy zdánlivá spíše, nežli skutečná. Král španělský stále nedůvěřoval Rudolfovi, jeho náhlému střídání horlivosti a vlažnosti, a zároveň tušil nejasně, že nebezpečenství, ve která se vrhá, jeho vlastním snahám ctižádostivým poskytnou nějaké příznivé vyhlídky. Císař opět domýšlel se těchto záměrův a znepokojen byl vlivem, jakýž osobovali si vyslancové Filipovi San Clemente nebo Zuňiga a vážností, jaké požívali u katolíkův. Ociťoval se takto v situaci velmi spletité a velmi nesnadné: vnitřní politikou svou odcizoval si protestanty, aniž odvažoval se proti nim opírati se o moci katolické; chování jeho měnilo se neustále: pro vychování své a vrozenou náklonnost nemohl odhodlati se k prostému provádění snášelivosti, a přece chvílemi zdálo se, že ochoten jest sblížiti se s evangelíky z nenávisti nebo ze strachu strany španělské. Takové kolísání v zemi, kde většina obyvatelstva byla kacířská, mařilo všeliký účinek nejráznějších opatření a stíháno bylo nenávistí.649.1Různé snahy zmítající duchem královým jevily se v rádcích, kteří dělili se nebo spíše svářili o vliv. Mezi fanatiky, jichž nejznámějšími typy jsou Zdeněk Popel z Lobkovic, Jaroslav Bořita z Martinic a Vilém Slavata z Chlumu a mezi umírněnými, kteří kupili se kolem nejvyššího purkrabí pana Adama ze Šternberka, Rudolf k prvním chýlil se přesvědčením svým, k druhým pak povahou svou. Jsa spíše flegmatický a mírný nežli prudký, spíše bázlivý nežli horlivý a přede vším melancholický, nenáviděl sice protestantův, ale bál se zápletků, jež by způsobeny byly kroky radikalními. Jsa příliš nedbalý, aby opatřoval věci státní s onou stálou bdělostí, která jest vlastní podmínkou vlády, byl pravou kořistí všech, kdo číhali na jeho záchvaty lenivosti. Vedle fanatiků byli v okolí jeho intrikáni, jimž restaurace katolická byla dobrým obchodem, a kteří vidouce v tom některý prospěch osobní, nedbali o to, přivedou-li zemi na pokraj propasti. Jedni byli při straně vyslance španělského, zaprodávajíce mu co možná nejdráže podezřelou oddanost svou; druzí naopak povzbuzovali nedůvěru císařovu proti Filipovi. Protože cíl byl jim dosti lhostejný, nejvhodnější opatření k domnělým záměrům jejich byla jim v podezřelá, jakmile navrhli je soupeřové jejich, a touto žárlivostí dvorskou vysvětlí se nejnáhlejší kolísání. Barvitius, Trautson, Rumpf, Lang, Liechtenštein, Berka, ve vší této havěti lačných dobrodruhů, právě v této kamarille jednotlivých lokajů, komorníků, tajemníků třeba hledati přední vinníky chyb panovníkových a původce katastrofy.

Z prvu zdržují vznět restaurace katolické. Kdyby nebylo vnitřních sporů jejich, možná, že reformace by byla potlačena bez boje, jak stalo se to na příklad v Štyrsku. Na Moravě, kde svoboda svědomí byla tak dávného původu, kacíři po dosti dlouhý čas téměř neodvažují se odporu, a kardinál František z Dietrichšteina, který záměry své uskutečňoval soustavně i směle, byl by snad církvi přinavrátil tuto zemi tak dávno odtrženou, kdyby záměry jeho nebyly neustále mařeny řevnivostí a nečinností okolí císařova. V tehdejší chvíli apathické resignace protestantů nelze povědíti, co by byla zmohla vytrvalá vůle. Ale nejpřísnější opatření, jakmile nebyla zachovávána a prováděna důsledně, rozhořčovala sice rozkolníky, ale neoslabovala jich a vedla jen k roznícení nenávisti a k opovržení mocí svrchovanou.

Tato nejistota a takové kolísání, tato malomoc byly ještě zjevnější a nepříjemnější ve věcech politických. Mocnářství bylo příliš rozsáhlé, prostředky spojovací zdlouhavé a nesnadné, poloha Prahy poněkud excentrická, dohled nad druhými zeměmi nevykonával se odtud lehce. Ve Vídni byla zřízena jakási druhá vláda pod náčelnictvím arciknížete, jemuž přidáni zástupci nejvyšších rad.650.1 Takto většina věcí státních vymykala se králi, jenž neznal dobře událostí, a znenáhla zapomínáno na práva jeho. Protože bylo však nutno, aby dvoru byly podávány zprávy o událostech nejdůležitějších, nalehavé věci trpěly dlouhými odklady, a rozhodováno o nich nahodile ministry nedobře zpravenými. Často změnily se již okolnosti dříve, než rozkazy jejich došly. Zástupci moci ústřední nejsouce ani ostříháni, ani zdržováni, zneužívali moci své, jedni z osobní lakoty, druzí z výstřední horlivosti. Dotýkali se privilegií sněmů, na škodu svobod zemských rozšiřovali pravomoc kanceláře dvorské nebo soudů královských. Odporem častým v dějinách stalo se, že země, ač necítila se spravovanou, přece byla utiskována. Nespokojenost byla všeobecná, prudčí v některých zemích, ku příkladu na Moravě, kteráž od dávna bývala zvyklá samosprávě velmi rozsáhlé, nyní však vydána byla ctižádostivcům nestoudným.651.1Jindřich IV. měl v Praze velmi čilého vyslance, který znal dobře věci české, ježto v zemi pobýval již po dlouhý čas, a jako všickni diplomati francouzští této doby vším úsilím snažil se o vítězství pána svého.651.2 Král francouzský chtěl zničiti dům Habsburský rozptýlením jednotlivých zemí spojených od Ferdinanda I. a velmi horlivé pomocníky nalezl v kurfiřtovi falckém a v drobném knížeti říšském Kristianu Anhaltském. Kristian, jsa nesvědomitý, velice vynalézavý, neunavný v pletichách, spravoval Hořejší Falc, pročež mohl udržovati nepřetržité styky s nepřáteli Rudolfovými. Dostávalo se mu velmi dobrých zpráv od spoluvěrců jeho, kalvinistů Ilyésháza v Uhřích, Tschernembla v Rakousích, Žerotína na Moravě, Budovce a Petra Voka v Čechách. Všickni tito velmožové, stojíce v čele strany své svým postavením, bohatstvím, vlivem, svou horlivostí náboženskou, neradi poddávali se myšlence odboje a zvláště nepřijímali stejně lehce krajních důsledků jejích: na příklad Žerotín, srdce snad nejupřímnější a duch zajisté nejznamenitější v této skupině vynikající tolik nadáním a ctnostmi, byl úplně přesvědčen, že dlužno udržeti Rakousko; všickni však nesmýšleli stejně s Rudolfem. Takové různosti objevily se hned před odbojem a zmenšily úspěch jeho ; zatím splývaly v společném hněvu. Cizí ctižádost, feudalní zášti, separatistické snahy spojovaly se ve spolek, aby proti králi vykořistily všeobecnou skoro nespokojenost, kterou způsobila špatná vláda jeho, a reakce katolická jím podporovaná.