Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Božena Němcová

V zámku a v podzámčí

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

V zámku a v podzámčí

V zámku a v podzámčí

Božena Němcová

(I)

V zámku bylo práce a běhu o překot. - Klíčnice provětrávala pokoje, zahradník snášel květiny k ozdobení jich; rovnalo se, čistilo se po zámku i po dvoře, by vrchnost vše v nejlepším pořádku našla. - Čekali paní na druhý den.

"Bude veselejší život," těšil se zámecký lid. - "Dá Pánbůh, bude snad i více výdělků," povídali si chudí lidé a řemeslníci v podzámčí. - Druhý den ráno přijelo služebnictvo, pak vozy panské, na nichž naloženy byly vaky a bedny. - Odpoledne vyjížděl na vršek, na němž pěkný zámek ležel, pohodlný cestovní kočár, v němž seděla milostpaní Skočdopolová ze Springenfeldu. - Naproti ní po koních seděla komorná její, mamzel Sára, na kozlíku u kočího panská, panna Klárka, a vedle milostpaní ležel miláček její. - Nebyl to manžel - ani bratr, ani přítel -, byl to Joli, anglický psíček nejmenšího druhu, s dlouhýma ušima, srsti jak aksamit jemné, bílé, černé a hnědé barvy, zvířátko to velmi roztomilé. - To byl panin mazánek!

Dokud býval ještě pan Skočdopole panem Skočdopolem a lidé o něm více nevěděli, než že je bohatý, chodilo to v domě jinak; paní neměla mazlíčka ani komornou, nebylo zámku, nebylo tolik služebnictva, nebylo koní ani chrtů; pan Skočdopole nejezdíval na lovy, nezval hosti a pánové nepřijížděli k nim ven užít zdravého povětří. - Ale když se panu Skočdopolovi peníze hromadily, že nevěděl kam s nimi, aniž věděl, mnoho-li jich má, znelíbilo se paní to sprosté jméno Skočdopole - naváděla pana manžela tak dlouho, až jí koupil přídavné jméno "von Springenfeld". - To se milostpaní velice líbilo, znělo to zcela jinak, a od té doby ji nikdo nesměl pojmenovat sprostým hlavním jménem, nechtěl-li se zbavit její milosti. - "Veliký pták i velikého hnízda potřebuje."

- Titul byl, muselo být i panství. - Za peníze se všecko spraví.

Koupilo se panství, koupili se koně, chrti, najalo a opremovalo se služebnictvo - jelo se do lázní, dávaly se hostiny, bály. - Kdo má koláč, najde i družbu - našlo se přátel dost a dost - zvlášť oněch cizopásků, kteří se živí z tuku jiných. - Pán ze Springenfeldu platil za honetního1 kavalíra a paninu krásu, dobrý vkus, vtip a bůh zná co všecko vychvalovali do nebes. - Paní ze Springenfeldu nebyla paní nehezká, ale že se zdála hezčí, než byla, k tomu hlavně přispívala její komorná mamzel Sára. - Ale také jí mnoho platu dávat musela na rok a mnoho darů, aby si ji udržela; jen tímto lákadlem dostala ji od hraběnky jedné, která měla pověst nejelegantnější dámy hlavního města - a u níž byla Sára jen druhou panskou a ne velmi dobře placená, ale zato řeklo se: je u hraběnky, - a proto se zdráhala vstoupit do služby k novopečené šlechtičně. - Peníze ale srdce její hrdé obměkčily.

Mamzel Sára byla paninou důvěrnicí, a když řekla Sára: "Tak by to mělo být, tak jsme to měli v našem zámku" (to myslila svoji předešlou paní), tu to hned paní ze Springenfeldu nechala udělat, jak Sára řekla, aby vše bylo jako u hraběnky. - Jedenkráte řekla Sára: "Psíčka by měla mít vaše milost. Měli jsme u nás (to jest u hraběnky) také jednoho, dostali jsme ho z Anglicka - ach rozkošný můj Joli - nemohu naň zapomenout!" - a tu začala o něm vypravovat, doložíc, že takové psísko mít patří k nóbl tónu. - Paní ze Springenfeldu hned se pídila po psíčku, a jeden dobrý přítel, chtěje se bohaté paní zavděčit, objednal jí žádaného mazánka - a dal za něj osmdesát dukátů. Myslil si, že mu budou dobře splaceny, a věru se nemejlil, neboť tím darem získal si paninu přízeň. - To bylo radosti, dokonce když mamzel Sára řekla, že je krásnější než hraběnčin. - Dali mu jméno Joli - jako hraběnčinu - a ustanovil se pro jeho pohodlí a rozkoš jistý řád, který se přísně musel zachovávat. Dohled nad ním měla mamzel Sára. - V ložnici mamzel Sáry na měkounké lenošce ležel polštář hebký, aksamitem potažený, a na tom Joli líhal. - Ráno, když mamzel Sára snídala, snídal i on, kávu neb smetánku, a po snídani donesla ho Sára k paní, aby se s ním trochu potěšila. Když se paní oblékala, dostal ho pod ochranu lokaj; jsouc se strojením paní hotová, vykoupala psíka, učesala, zaobalila do tenkého prostěradla, přikryla modrou atlasovou pokrývkou, která již k tomu určena byla, a nechala na polštáři uschnouti. Psísko navyklé mazlení nechalo s sebou dělat co chtěly. Potom šla s ním trochu na procházku do zahrady, aneb když byly v hlavním městě, vyjely s ním v kočáře. - V poledne měl k druhému snídání trochu zadělávaného masa a ve čtyry hodiny sekaninku z prsíček kůřích, koroptvích neb jiného lehkého záživného masa. To se denně střídalo, aby se mu nepřejedlo. Lokaj vždy na porcelánovém talíři jídlo mu na stůl přinesl a prostřel, jinak by se psísko bylo jídla ani netklo, a po obědě musel mu hubu utřít. - Ostatní hodiny dne uběhly mu hejčkáním, hraním, až ho zase Sára na lůžečko uložila. - Jestli se trefilo, že nechtěl Jolínek hrát ani žrát, tu se domnívaly, že je nemocen, a hned se poslalo k lékaři.

- Když byly na panství, nebylo tak lehko s předpisem a měly již vždy recept s sebou. - Lékař byl sice hodný a šikovný muž, ale psíka nikdy léčit nechtěl; mamzel Sára ovšem radila, aby mu paní z Springenfeldu vzala deputát, že to paní hraběnka také tak udělala lékaři a že ještě rád přišel, anebo aby si vzala domácího lékaře, ale v tom ji paní poslechnout nemohla, na venku nebyl jiný lékař na zavolání, a domácího lékaře si vydržovat bylo jí přece trochu drahé. - V hlavním městě to bylo jinak, tam nebyli všickni lékaři tak pedantičtí, a našel se, který milostpaní za několik dukátů i pro psíčka prášek předepsal.

Jedenkráte se paní ze Springenfeldu roznemohla - a Joli byl celé dny, co ležela, smuten a u postele její ležel. - To paní pohnulo.

- Mamzel Sára povídala, že hraběnčin Joli též tak smuten byl, když se hraběnka jednou roznemohla, a že hraběnka tenkráte tak pohnuta byla, že určila psíčkovi doživotní penzi pěti set zlatých, když by ji přežít měl. - To se paní ze Springenfeldu velmi zalíbilo - a za vznešeným příkladem hraběnčiným i ona taktéž ustanovila pět set zlatých stříbra pro psa, kdyby déle živ býti měl než ona, a pět set tomu, kdo ho chovat bude, - a to vše písmem svým i pečetí dotvrdila1 - Mamzel Sára, jestli psíka dříve si předcházela, potom ještě víc. - Když se pověst o tomto podivném závětu v kruzích přátel paní z Springenfeldu roznesla, všickni chválili nejen panskou štědrost její, ale i ušlechtilý cit, který v tomto ustanovení se jevil. - Přirovnali ji jedné kněžně, která dostavši koně krásného od svého miláčka, schvalně maštal pro něho samého vystavět dala, v níž byly dubové parkety, mramorový žlab, žebřiny i stojany polírované. - Měl i svého sluhu, - a když se jí vrch koně jezdit znelíbilo, nesměl nikdo více naň sednout. - Jen ho na procházku vodili, žemlemi a otrubami krmili, každý den dostal kus cukru; a takové pohodlí by měl až do smrti, ustanoveno bylo též písemně.

Jen pan Skočdopole ustanovení to paní neschvaloval, ale jen v mysli. Choval se k ní více než šetrně a pražádných překážek v jejích marnostech jí klást si netroufal, z příčin, které nikdo nevěděl, a protož nechal i to být - mysle si: do té doby, než umře, kdoví kde pes bude! - Pan Skočdopole měl též svých slabostí, ale přitom byl srdečný, dobrý a urozenost svou vysoko nestavěl, staré jeho jméno bylo mu přece jen milejší a ten přívesek koupil jen proto, aby měl v domě pokoj. - Jeho vášeň dříve již byl lov, a panství ho těšilo jen kvůli tomu. - Přátelé jeho byli samí lovci a s těmi se vzájemně navštěvoval. - Nedbali tak přísně na tu etiketu, nebyli tak ulízaní jako panáčkové okolo paní se kroužící, bylo v nich zdravějšího jádra, a proto pan Skočdopole raději v jich společnosti po lesích těkal anebo při poháru vína rozmlouval než v salónu vůní zapáchajícím své paní, kde nikdy volno mu nebylo. - Služebníci však i úředníci raději pána měli nežli paní. Mamzel Sáru ale nikdo rád neviděl, - ačkoliv si ji i Joliho dost předcházeli ti, kteří čeho od pána obdržeti chtěli, - každý se bál křivě se na ně podívat. - Jediní, kteří se ho nebáli a z malého kavalíra pranic si nedělali, byli venkovští bizonové, řezničtí, ovčáčtí, hlídací a ostatní hrubiánští psové. Když mamzel Sára poprvé do zámku přijela a s ním na procházku si vyšla, tu se okolo něho sběhli, sápali se naň, zuby cenili, neslušně kolem něho se otírali a nanejvýše jeho jemnost uráželi, - takže mamzel nemohouc to snést do náruče ho vzala a do zámku si nesla. Stěžovala si velmi důtklivěji na tu sprostou lůzu psovskou paní a navrhla, že by nejlíp bylo, kdyby se nikdo s psem do zahrady vejít neopovážil. Rozkaz ten se ihned také na tabulkách napsaný okolo zahrady rozevěšel a mimoto vodili Jolínka vždy na dlouhém stříbrném řetízku.

Mamzel Sára byla by ráda více ještě vládla v domě celém i na panství, ale to ještě úplně se jí nedařilo, nebo měl také pán co říci, a na neštěstí její neměl ji pán příliš v lásce. - Kuchaři nepřála, poněvadž jí nechtěl kořiti se a že jí neposílal mlsky, kdy si jich přála; ale toho měl pán rád a paní také mu přála, poněvadž jeho umělostí tabule její velmi rozhlášená byla a mnozí oň se drali, a protož mu přištívání její neuškodilo. - Pannu Klárku také vystát nemohla, ale ta byla dcera staré klíčnice, která již u paniny matky sloužila a co vdova zase u paní mnoho let za hospodyni byla, když ještě nevedli panský dům. Klárinka byla hezké děvče, uměla pěkné i sprosté práce ženské, byla tichá a dobrá. Matka ovdověla, když Klárka ještě děcko byla, - i dala si ji k sestře na vychování do venkovského městečka, sama pak šla k paní Skočdopolové do služby. Klárinka byla u tetky, až vyrostla, a matka na ni jen pracovala a pro ni střádala. - Když se stala z paní Skočdopolové vrchnost a z paní Márinky klíčnice v zámku, tu si vzala Klárinku k sobě. - Paní se děvče zalíbilo, a poněvadž potřebovala panskou, řekla o ni matce a domlouvala jí, že to bude Klárčino štěstí, že se při Sáře vycvičí, že uvidí svět, a kdyby se neměla jinak zaopatřit, že může později Sářino místo obdržet. - Matce se to nelíbilo, ale co měla vrchnosti říci. - Neudělám to, myslila si, přijdu i já o službu, a pak bych těch pár zlatých, co jsem pro to děvče nastřádala, aby měla lehčí výživu a sloužit nemusela, sama utratila. Nech jde tedy; Pánbůh bude nad ní všude bdít, když se ho nespustí, - svolila tedy, a Klárka stala se panskou. Sára ji ale vystát nemohla a sužovala ji kde mohla, a Klárinka, když byly v hlavním městě, mnoho slzí prolila - kvůli ní; ale když přijely na panství, kde byla pod ochranou matky, tu si přece na ni netroufla, ačkoliv matka o její zlomyslnosti nevěděla. Klárka si nežalovala. - Paní nebyla na Klárku zlá, jakož vůbec na žádného, - ale co ona udělala, nezdálo se jí tak pěkné, jako kdy to Sára udělala, ačkoliv si děvče fortele při strojení záhy přiosobilo a mnohdy si myslilo, že by lépe paní přistrojila než Sára. - Co však nejvíc Sáru proti Klárce popouzelo, byla mladost a sličnost její, čímž se ona chlubit nemohla, poněvadž byla i zlá ještě a hrdá, neměl ji také nikdo v lásce, leda jí někteří naoko lichotili, kdy jim potřeba bylo přímluvy její u paní. - Klárku každý miloval, nejvíc však správcův písař; Klárka mu také přála a matka její chválila ho, že je hodný člověk, ale mamzel Sára ho právě proto nenáviděla, chtěla, aby se jí kořil. - Také ji velmi uráželo, že jí "panno"

říkal, a ne mamzel. "A což ten písař hrubián neví, kterak mně říkat? Myslí, že má před sebou sprosté děvče venkovské, že mne tituluje épanno'?" schvalně jednou Klárince řekla, chtíc ji tím uraziti.

"My sprostá venkovská děvčata," odpověděla jí Klára velmi vlídně, "nedáme si jinak říkat, to je naše nejkrásnější uctění, ale když vám to nesvědčí, zapovězte si, aby vám tak neříkal. - Však mamzel je chybně vyslovené francouzské slovo mademoiselle, a to znamená též panno."

"Hleďme - vy mne budete chtít poučovat, co to znamená! Já dávno zapomněla, čemu vy se teprv učit musíte," hněvivě jí odsekla mamzel. - Podobné hádky byly často mezi nimi, ale Klára vždy v pravý čas přestala, - a tím zavřela ústa i své odpůrnici.

Ubohý císař dělal si náději, že se stane pojezdným1, byl k tomu i oprávněn, myslil si již na hezkou hospodyňku, a tu mu pan správec, když bylo po vítání, povídá: "No, vy jste si to vyvedl; bude div, stanete-li se nyní pojezdným. Třeba, abyste si psíčka udobřil, sice je po všem!"

"Když mám štěstí svoje psovi děkovat, raději je budu hledat jinde. - Já myslím ale, že bude pán dle zásluh a spravedlnosti jednat," řekl písař zkormoucen.

"Což je platno, - paní vládne pánem, a paní zase vládne mamzel a pes. - Jinou radu vám nemohu dát, než abyste si mamzel zavděčil, a zase ní vládnul."

"Nikdy to neudělám, té zlé sám kořit se nebudu, aniž snad psovi tlapky líbat," hrdě se ozval písař.

"Můj zlatý Kalino, někdy třeba i čertu svíčku zažehnout!" usmál se správec, který písaři přál.

"Kam, něco si vydělat snad," řekla jiná.