Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Eliška Krásnohorská

Svéhlavička

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Svéhlavička

Svéhlavička

Eliška Krásnohorská

PŘÍBĚH Z PENSIONÁTU.

"Tatínku, tatínku, naše Střela má štěňata!" S touto zvěstí se přihnala štíhlá, patnáctiletá dívka do salonku, nevšímajíc si, že tam je starosta Sýkora se svou paní i synem studentem, dr. Srnec a učitel Kročínský.

Mladý Sýkora se dal do smíchu; starší hosté hleděli na dívku mlčky, patrně vyrušeni z hovoru vážného. Nezaražena však ani veselostí jednoho ani překvapením ostatních, přitočila se mladá divoška k tatínkovi, aby mu zevrubně vyložila důležitou onu událost.

"Jsou to čtyři roztomilá zvířátka," živě vypravovala, "jedno jako druhé, všecka hnědá, s bílými čumáčky, a nožičky mají jako v bílých punčoškách. Pojď se na ně podívat! Dala jsem je do koše a ustlala jsem jim peřinami z výbavy svých panen."

Mladý Sýkora se zasmál poznovu. Paní Menšíková, nevlastní matka dívčina, obrátila se k němu řkouc: "Snad si nemyslíte, že si Zdenka ještě hraje s pannami? Jsou to již panny ve výslužbě."

"Aha, staré panny," zažertoval mladík, ale Zdenka se k němu obrátila nemilostivě zády, pohrdavě odbrnujíc růžový ret, jako by naznačiti chtěla: "Co je ti do toho?"

Okresní starosta Menšík, dívčin otec, položil jí rámě "a šíji a druhou rukou jí hladil pocuchané kučery nazad s rozpáleného obličeje, pohlížeje při tom na mazlíčka svého s usměvavou zálibou. Podivno: co se mu asi na Zdence líbilo? Nevypadala ani dost málo půvabně v nepořádných, skvrnami a povážlivými trhlinami divně vyzdobených šatech z kartounu, který, jak se zdálo, býval někdy modrým; halenku na křivo sesmýknutou držel na těle odřený pás kožený, kdežto vysoké, okopané botky, prachem pokryté, pod příliš krátkou sukní ještě kus punčoch ukazujíce, nepřidávaly tomuto výstroji valně elegance. To však panu Menšíkovi naprosto nepřekáželo, hleděl miláčkovi svému jen do veselých hnědých očí, na oblek nedbaje.

Právě vstal se židle s úmyslem, že podle přání dceruščina půjde k štěňátkům, když ho předešla jeho choť, paní ušlechtilého vzezření; s velikou mírností, ale zároveň určitostí ve tváři i hlase přistoupila k dívce řkouc:

"Pojď se mnou na chvilenku, Zdeničko, mám ti co říci."

Dívka se prudce obrátila k matce, ale vidouc oči všech na sebe obráceny neměla odvahy k odporu. Nerada a nevolky vešla za matkou do vedlejšího pokoje. "Co mi chceš říci, maminko?" otázala se s pohledem vzdorovitým.

"Jen to, dítě, bys šla do svého pokojíčku ihned se přestrojit. Nevědělas, že jsou u nás hosté?"

"Věděla, ale z těch si nic nedělám," odvětila Zdenka zkrátka.

"Mně však na nich záleží, a tvému otci není lhostejno, co si o tobě pomyslí ctihodní lidé."

"Ctihodní lidé!" vyhrkla Zdenka s výsměchem, "snad ten přihlouplý mladý Sýkora se svým skřipcem na nose? Ať strká nos raději do knih, aby nepropadl při zkouškách!"

"Mluv aspoň zticha," napomenula ji matka s klidem, ale s významným pohledem na dveře salonku; mohlo by tě kdysi mrzeti, kdyby tvou řeč dnes zaslechl mladý Sýkora, jenž dosud, jak víš, nepropadl nikdy. Ostatně nejde tu o něho, jsou tam starší hosté, a nejde jen o tvůj oblek, ale o slušnost vůbec, dítě. Vstoupilas a zapomnělas pozdraviti; přerušilas velmi vážný hovor tak dětinskou řečí, že by slušela jen malému děcku. Buď rozumná, nelibuj si v bezohlednosti, která tě nezdobí. Jdi, Zdeničko, a nejdříve se přestroj."

"Nepůjdu! Nechci se zdobiti a fintiti ani přetvarovati!" odpírala dívka s planoucími tvářemi.

"Jak se ti líbí; zde a v té chvíli nebudu tě nutiti. Ale přeji si tedy, ano rozhodně ti ukládám, abys v tomto šatě povečeřela ve svém pokoji a mezi hosty nešla."

Zdenka sebou trhla, ale vidouc matčin pevný klid a přímý, velitelský pohled zaryla zoubky do rtů, prudkým krokem zavadila o podlahu a rychle, beze slova vyklouzla ze dveří, jimiž za sebou praštila. Vyběhla mžikem do patra a tam ve svém pokojíku, vrhnuvši sebou na židli a podpírajíc se lokty o prkénko v okně, vypukla hořkou nevolí v pláč.

"O, jak hrozno je teď u nás!" vlykala vyčítavě "Proč jen si tatínek vzal zase ženu? Ach, mnohem, ba mnohem pěkněji se nám vedlo, dokud jsme byli spolu sami dva. Každého dne abych teď poslouchala dlouhé kázání, co je mrav a slušnost, a já přece nechci býti jako dáma, nechci - ať si mě matka desetkrát chce míti takovou!"

Ba ovšem, dokud byla Zdenka s tatínkem sama, měla veselejší a nevázanější živobytí.

Nikdo jí nesměl nic předpisovati ani v pošetilostech zbraňovati; cokoli vyváděla, vše se uznávalo za znamenité. Učení se pokládalo za zdlouhavou věc vedlejší, a vychovatelky buď se podrobovaly vůli své žačky, nebo odcházely jedna po druhé. Jestliže ta či ona někdy požalovala otci, a umanul-li si pevně, že s nezkroceným dítětem přísně promluví, nedošlo k tomu. Kdykoli k Zdence přistoupil s vážnou tváří, padla mu okolo krku a nazývala ho svým jedináčkem, maličkým tatíčkem, ačkoliv byl velikým a silným mužem, a líbala ho na ústa i líce. Pokusil-li se řádně jí domluviti, zavřela mu ústa všetečnou ručkou. "Však vím všecko, co mi chceš říci, a dozajista se polepším!" slibně bo těšila a konejšila, a jak rád i snadno dával se tak upokojiti! Nemohl se nikdy na své dítě opravdu horšiti; Zdenka byla mu na světě vším.

Když matka její před lety umírala, položila mu dcerušku, malé ještě robátko, jako nejdražší svůj odkaz do náručí. Děťátko mělo sličné, veselé oči po matce tak záhy ztracené a tolik oplakávané! Pohlédla-li naň holčička, bývalo mu, jako by se naň usmála dobra žena, kterou byl tolik miloval. Mnoho let zůstal osamělým vdovcem a žil jen pro své dítě, až se seznámil s důmyslnou, jemnocitnou paní, jejíž vzácné vlastnosti ho přiměly k tomu, že si ji zvolil za choť a Zdence za druhou matku.

Paní Anna Menšíková vstoupila do rodiny svého manžela s pevným úmyslem, že opravdu bude Zdence matkou upřímnou a učiní svou věrnou láskou pro ni vše, co možného, aby jí nahradila matičku dávno zesnulou; avšak srdečné její záměry se tříštily o vzdorovitý odpor Zdenčin. Bezmála rok již uplynul, a dosud se jí nepodařilo získati si Zdenčinu lásku.

Hosté v Jasanově - tak se nazýval krásný, velký statek okresního starosty Menšíka - zdrželi se na večeři. Když bylo prostřeno a všichni se posadili ke stolu zeptal se pan Menšík, kde se Zdenka dosud omeškává. Paní Menšíková vstala a zatáhla za šňůru zvonce; služce, která nato vstoupila, nařídila, aby zavolala slečnu k večeři.

Zdenka ještě v nezměněné způsobě seděla u okna.

Měla zavřeno, a služka musela notně bušiti na dveře, než se dívce uzdálo jí otevříti.

"Musíte jíti dolů, slečinko, paní matinka poroučí," řekla Kačenka i schválně přitom vyrazila slova "musíte" a "poroučí".

Zdenka prudce na ni vyjela: "Musím? Ale nechci! Vyřiď to paní matince."

"Ba!" přisvědčila Kačenka od srdce ráda této odpovědi, neboť také nebyla s tím srozuměna, že přišla zase paní do domu a bývalé svobodě učinila konec.

"Ba, tak to vyřídím. Slečinka má docela pravdu, to věčné poroučení omrzí, když člověk není již malým dítětem, a ještě k tomu před cizími lidmi." I seběhla dolů do jídelny, kde do slova vyřídila Zdenčino vzkázání.

Pan Menšík se rozpačitě podíval na svou choť, nevěda, jak si vyložiti dceřinu odpověď. Paní pochopila němou jeho otázku a nezrazujíc ani mrknutím, jakou nevoli pociťuje, řekla pokojně: "Zdence je trochu nevolno, muži, stýskala si, že ji bolí hlava. Kačenka neobratně vyřídila její vzkázání."

Všichni přítomní hned uhodli, že paní Zdenku jen omlouvá, pouze pan Menšík bral slova její za bernou minci a pravil starostlivě: "Nebylo by lépe, abyste se laskavě na ni podíval, pane doktore?"

"Jen hleďte pacientku!" zasmál se dr. Srnec a ukázal rukou k oknu. Tam dávala starostlivému tatínkovi dcerka sama bezpečný důkaz, že ji nebolí ani malíček. S hlasitým výskotem a smíchem kutálela hůlkou obruč po velkém trávníku, a kdykoliv ohař Buran, jenž se hnal za obručí, málem by ji byl tlapami chytil, přec se mu zas odkoulela dále, Zdenka se smála jako pravý blázínek.

Obličej páně Menšíkův zazářil při tom pohledu. Vkročil do otevřených dveří a chtěl Zdenku zavolati, ale choť jeho jej zadržela. "Nech ji, prosím tě," pravila s úsměvem, jímž zakryla nemilý dojem svůj, k hostům pak se obrátila slovy: "Nic plátno, musím pověděti pravdu, když naše dceruška sama své tajemství prozrazuje. Žádala jsem, aby nám obětovala ten krásný svůj kostým a převlekla se, ale nemůže-li se odříci té ozdoby mému přání k vůli, nechme ji tedy, baví se bez nás výtečně."

Všichni se zasmáli té umírněné zprávě o Zdenčiné neposlušnosti; ano doktor prohodil, že jest ten kostým dívce zdravější než těsná šněrovačka, a ta trocha bujnosti že mladému stvoření lépe svědčí než přísná dresura; obecní starosta Sýkora pravil lichotivě, že je v té dívčí hlavičce jiskra, a škoda prý, že Zdenka není hochem; jeho syn se zálibou pokukoval oknem na dovádějící děvče, paní Sýkorová však, bývalá učitelka, jemným vzděláním a mravem vynikající, nepřizvukovala pochlebným poznámkám pánů, nýbrž cestou k domovu pověděla svému muži, že okázalá nezvedenost děvčete jest až odporná, i nazvala Zdenku zhýčkanou rozpustou.

Když hosté odjeli, zůstal u Menšíků pouze ještě učitel Kročínský, muž dobromyslný a shovívavý, jenž měl Zdenku otcovsky rád. Ač nechodila nikdy k němu do školy, od statku Jasanova značně vzdálené, přece přehlížel po všecka léta pokroky, které činila u svých vychovatelek, a od doby, co Zdenka vypudila z domu i poslední, pečoval sám o její vzdělání. Byl u Menšíků nejdůvěrnějším domácím přítelem, a Zdenka mu vyrostla na očích.

V salonku nastalo ticho skoro trapné, jako by všichni tři přítomní měli cosi na srdci a žádný nechtěl říci první slovo. Pan Menšík sedě za stolem mlčky kouřil, choť jeho vedle něho se zdála zabrána v pilné pletení; učitel Kročínský chodil po pokoji se svraštělým čelem. Konečně se před okresním starostou zastavil.

"Není jiné pomoci, příteli," pravil, "musím s pravdou ven. Tak to již nejde. To bezuzdné děvče nám přerostlo přes hlavu, nedovedeme je zkrotiti."

Okresní starosta vzhlédl k učiteli s velkým podivením. "Jak to myslíte?" tázal se prostodušně. "Nerozumím vám."

"Přímo vám to řeknu," odpověděl přítel. "Mé mínění jest bez okolků takové: děvče musí odtud pryč, někam do pensionátu."

"Zdenka? Do pensionátu?" skoro vykřikl pan Menšík. "Pročpak? Vždyť se přece nedopustila zločinu!"

"Zločinu, ovšem!" usmál se pan učitel, >ne, toho se nedopustila. Ale což je třeba, aby dítě učinilo něco zlého, než se dá do ústavu? Však to není do trestnice. Jen klidně a s rozumem, příteli," pravil konejšivě, když viděl, jak to v panu Menšíkovi vře. Položiv mu ruku na rameno, mluvil dále: "Víte přece, jak mám Zdeničku rád a že pomýšlím jen na nejlepší prospěch její. Nuže, napřemýšlel jsem se o ní věru mnoho a dospěl jsem k přesvědčení, že vy, milostivá paní, i já nemáme dohromady tolik moci, abychom ji vychovali. Proti nám všem vyvzdoruje vše po svém, a kam by to vedlo? Právě nám dala skvělý případ zpurné své povahy."

Okresní starosta bubnoval na stůl. "Byla to nezpůsobnost, kterou potrestám," pravil, "však nemohu v tom spatřovati nic právě zlého. Vždyť přece, bože, je Zdenka mladý tvor, skoro ještě dítě, a mladost má potřebu vybouřit se. K čemu však hned svírati svévolné děvče tak přísnými pouty a horempádem je posílati do pensionátu? Co na tom, vyhodí-li si jako hříbě trochu kopýtkem? Až přijdou léta, přijde rozum. Co ty tomu říkáš, Aničko?" obrátil se k choti své. "Jsi téhož mínění jako já, viď?"

"Byla jsem toho mínění před rokem, když jsem vkročila do tohoto domu" odvětila paní. "Dnes uvažuji jinak, dnes dávám panu učiteli za pravdu. Zdenku jest těžko vychovávati, přese všecku dobrotu jejího srdce. Nevím, co si s ní počíti, ač si dávám všemožně záležeti. Obyčejně činí pravý opak toho, k čemu ji nabádám. Žádám-li, aby pracovala své úkoly, staví se, jako by neslyšela, nebo vezme zlostně knihy, hodí jimi na stůl, sedne si k nim a pohrává si něčím vedlejším; za chvilku vstane a jest ta tam! Marná jest u ní do mluva po dobrém, marná i přísnost, když Zdenka Prostě - nechce. Zeptej se pana učitele, jak nestejné a neurovnané jsou její vědomosti, takže dělává i pravopisné chyby."

"Co na tom záleží? Však je dívkou a nebude učencem," pravil pan Menšík a v rozčilení vstal. "Dovede-li napsati dopis a umí-li množilku, ví toho pro život dosti."

Učitel se usmál. "Tak asi nesmýšlíte opravdu, příteli. Či byste měl z toho radost, kdyby se o vaší dceři říkalo, že je hloupá a že jste ji nedal ničemu se naučiti? Zdenka má vlohy, a chybí jí jen popud, jen chuť k učení. Obého se jí dostane, jakmile přijde mezi děvčata svého stáří. Snaživá pilnost jejich probudí její ctižádost a stane se nejlepší její vychovatelkou."

Panu Menšíkovi bylo jasno, jak pravdivá jsou tato slova, ale ze samé lásky k dítěti se nemohl k tomu přiznati. Bylo mu hrozno při pomyšlení, že by měl dcerušku od sebe odloučiti. Nemoci ji denně vídati a slýchali - tof, zdálo se mu, jako že slunce by přestalo svítiti a jemu světlo i žití mělo uhasnouti. Choť jeho cítíc, co se děje v srdci mužově, s láskou k němu přistoupila a vzala jej za ruku.

"Nemysli, Richarde, že jsem krutá, souhlasím-li s návrhem našeho přítele," pravila. "Zdenka jest teď na rozhraní mezi děvčetem a panenstvím, dosud je čas, aby se nahradilo, co zmeškáno, a ještě lze zkrotiti nevázanou její povahu. Nestane-li se to, mohlo by se někdy pak říci, že naše dcera je neženská. Neobáváš se toho?"

Snad ani neslyšel, co mluvila. "Chcete ji zavříti," rozhorloval se, "však nevydržela by toho. Sečkejte aspoň, až bude starší, pak bude pořád ještě času dost, aby šla z domu." Tomu odporoval jak učitel, tak i paní Menšíková. Oba tvrdili, žeť právě čas již vrchovatý, má-li pensionát býti Zdence ještě platen.

"Věděl bych o dobrém ústavě, který by se pro Zdenku výborně hodil," podotkl pan Kročínský. "Znám ředitelku jeho velmi dobře, jest to úctyhodná dáma, která si kromě pensionátu zařídila také školu, rok co rok více váženou a vyhledávanou. Výtečné vyučování i láskyplné opatření nalezla by tam Zdenka pohromadě. Ústav jest v Ivanově Městci; rozumí se, že jest ryze český, sice bych vám ho nedoporučoval, a jakou výhodou jest krásné jeho okolí! Romantická, hornatá krajina, vzduch jako křišťál -!"

"Věřím, věřím," vpadl mu pan Menšík nepokojné a odmítavě do řeči, "to všecko může býti! Ale přejte mi času, neútočte tak na mne. Tak vážné rozhodnutí, i kdyby bylo nevyhnutelno, musí uzráti."

Uzrálo dříve, než se nadál.

Velmi časně následujícího dne zastihl pan okresní starosta svou slečnu dceru, jak se chystá jeti na louku pro seno, ale nejela snad na žebřinovém voze, nýbrž dala se od čeledína vyzdvihnouti na podsedního koně před vozem a sedíc na něm po mužsku volala hlasitě přes celý dvůr: "Dobré jitro, tatínku! Musíme pro seno, šafář povídá, že před polednem ještě bouřka nepřijde. Budu pomáhati, naložíme vysoký vrch na voze!"

Bujné dětinství dceřino dnes nepůsobilo otci tak nezkaleného potěšení jako jindy; mimovolně si vzpomínal na včerejší hovor. Věru, jeho Zdenka vypadala v tu chvíli málo žensky, spíše se podobajíc zdivočilému klučinovi. Nohy jí visely po obou stranách koňova těla pod krátkými, sezením ještě vzhůru povytaženými sukněmi a klátily se v nemotorných svých botkách i strakatých pončochách tak, že věru podívání na ni pěkné nebylo. Trhlina na její oblíbené modré halence se od včíra ještě zvětšila.

"Sestup s koně, Zdenko," pravil pan Menšík, přistoupiv blíže k ní, aby jí pomohl dolů; "nepůjdeš teď na louku, slyšíš, nýbrž vypracuješ své úkoly."

Po prvé za Zdenčina života promluvil k ní otec způsobem tak určitým. S úžasem největším naň hledíc neměla se ani dost málo k tomu, aby ho uposlechla. Založila ruce před sebou a dala se z plna hrdla do smíchu.

"Ale, ale, ale, ty roztomilý, maličký tatínku! Co tě to napadá? Já abych pracovala? To je k smíchu! A proč děláš k tomu tak zlý obličej? Víš, jak teď vypadáš? Zrovna jako mademoiselle - víš, ta poslední, když se zlobila! Slečno Zdenko, jděte do váš pokoj, mais tout-de-suite. Est-ce que vous avez slyšet? - při tom vytahovala obočí až pod kudrlinky a vyvalovala oči - takhle!" I pokusila se pitvořiti obličej po vychovatelce. "Ach, bylo to neodolatelné!" volala. "Tedy s bohem, tatínku, adieu! K snídani se vrátím." Ještě mu rukou poslala hubičku, smějíc se naň čtverácky a již vesele hrčel vůz ze vrat dvora ven do svěží krajiny a ujížděl rosným jitrem na louku.

Pan Menšík potřásl hlavou. Pojednou se mu zdálo pro budoucnost Zdenčinu leccos na pováženou. Myšlenka na pensionát se mu zdála dnes méně hroznou než včera. Dcerka mu právě v té chvíli dokazovala, že jest i proti němu hotova k odporu. Arci se uvnitř sám přiznával, že ten vzdor v ní vypěstoval svou shovívavostí.

Vešel do jídelny a vystoupil odtud na verandu, kde ho u prostřeného stolu manželka očekávala se snídaní. Byl nezvykle zamlklý. "Měls nějakou nepříjemnost?" tázala se ho paní, podávajíc mu kávu.

"Neměl," odpověděl a zamlčel se na chvíli zas, jako by mu bylo za těžko říci jí dále: "Povím ti něco nového, vlastně oznámím ti, jak jsem se rozhodl po včerejší naší rozmluvě. K prvnímu červenci vypravíme Zdenku do pensionátu."

"Žertuješ," podivila se paní, tázavě naň hledíc.

"Ani dost málo nežertuji, Aničko," odvětil. "Bude ti možno, abys do té lhůty Zdence vše připravila k odjezdu? Dnes máme dvacátého června."

"Ano, mohla bych jí vše obstarati, Richarde; ale promiň, zdá se mi tvé rozhodnutí poněkud ukvapené. Nebudeš ho litovati? Přej Zdence, ať užije krásných letních měsíců ještě na svobodě, a vyprav ji až na podzim. Bude jí pak méně krušno rozloučiti se s domovem."

"Nikoliv, neodkládejme," odpíral otec, jenž se bál své vlastní vrtkavosti; "zůstane při tom, na prvního července ji ohlásíme."

Za několik hodin se vrátila Zdenka rozveselena a s rozpálenými tvářemi, od hlavy k patě potroušena senem. Tak přiběhla v nejlepší náladě na verandu k druhé snídani.

"Tu jsem!" volala rozmarně; "byla jsem tam dlouho? Věř mi, tatínku, seno je skvostné, jako čaj! Ani kapička deště ho nepokazila; budeš míti z něho radost. Již kolik let prý tak pěkné nebylo."

"Dobře, hospodyňko," usmál se pan Menšík nuceně a rozpačitě, s přemáháním pak dodal: "Toho teď nechme. Dej pozor, co ti povím." Slova jeho zněla nevesele, bylo na nich slyšeti, jak těžce mu vycházejí z úst; ale Zdenka pranic netušíc, nevšimla si jejich divného přízvuku. Mnohem více pozornosti než otcově zasmušilosti věnovala vábivé hojnosti na prostřeném stole, lačná po své ranní vyjížďce.

"Chceš, abych ti nakrájela?" ptala se vlídně paní Menšíková.

"Nakrájím si sama," odmítla Zdenka sáhajíc po noži. Ukrojila si notnou skývu žitného chleba, kterou namazala máslem na prst tlustě; rukou si podavší z mísy tučný kus uzenice dala se chutě do jídla. Bez upejpání ukousla kus chleba a nato kus uzenice, při čemž na příč seděla na židli a houpala se, nohy majíc zkřížené. Chutnalo jí znamenitě.

"Chtěls mi něco říci, tatínku," zvolala plnými ústy, "tedy spusť, vystřel, jsem již náramně zvědava."

Trošínku váhal, než odpověděl - neboť ještě byl čas, aby si záměr svůj rozmyslil; na okamžik byl v nejistotě, a nescházelo mnoho k ústupu, avšak ta slabošt přešla a klidně, jak nejklidněji mu totiž bylo možno, zpravil Zdenku o svém rozhodnutí.

Očekával-li, že se bude bouřiti a vzpírati, mýlil se. Uvázlo jí sice překvapením a leknutím doslovně sousto v ústech, ale zrak její zalétl k matce, a hrdost její potlačila bouři, jež jí zalomcovala. Za celý svět nesměla se macecha dověděti, jak hrozno jí bude opustili domov a nade vše otce - ona, jež byla dozajista jen sama původkyní tohoto plánu, neboť tatínek - ne, ten by ji nikdy nebyl vyháněl od sebe!

"Nuže, ty pouze mlčíš?" tázal se otec; "nahlédlas již snad sama, jak jest nutno, aby ses pořádně učila, dítě, neboť tvé vědomosti kobrtají dosud na všecky strany, viď?"

"Pranic jsem nenahlédla!" vyhrklo Zdence ze rtů; "sáms mi říkal často dost, že se děvče nemusí mnoho učiti, ale přílišným studováním že teprv notně zhloupne. Ano, říkals to, tatínku, a teď najednou mluvíš jinak. Teď abych šla pryč, abych ve škamnách seděla mezi školačkami a učila se, až mi hlava pukne. Ale dobře tak, chci opravdu pryč, ba těším se již na odjezd. Jen kdyby již honem bylo prvního čercence!" I vstala, hodila zbytek své snídaně na stůl a pádila pryč, nahoru do svého pokojíku, a tam teprve proudem propukly její slzy, dotud s namáháním zadržované.

Paní Menšíková byla by ráda šla za pobouřeným dítětem, cítilať, co vířilo mladým tím srdcem, ale věděla s jistotou, že by Zdenka vzdorně zamítala všechen její soucit; zůstavila ji tedy o samotě a doufala jen s důvěrou v mocný čas, že dobré srdce dívčino přece přijde mateřské její lásce vstříc.

*

Rychle uplynulo krátkých několik dní do ustanovené lhůty. Paní Menšíková měla plné ruce práce, aby Zdenčinu dívčí výbavu řádně pořídila. Ředitelka pensionátu, odpověděvši na dotaz otcův ibned ochotně, že dceru jeho přijme, zaslala zároveň seznam všech věcí, které každá chovanka byla povinna si přinésti do ústavu.

Zdenka posměšně vtipkovala o mnohých těch věcech, jež podle jejího zdání nebyly k ničemu, což platilo zvláště domácím zástěrkám.

"Jakživa jsem nenosila tak hloupé titěry, nech je doma, maminko," durdila se, když paní Menšíková skládala její výbavu do cestovní truhlice.

"Však se podrobíš pravidlům celého ústavu, dítě." mírně odvětila matka. "Proč by ses vzpouzela? Jen hleď, zástěrky jsou zcela hezké a slušely by každé malé slečince, která chce v domácnosti býti úslužnou."

"Ale já nechci být v domácnosti úslužnou!" bránila se Zdenka s nezpůsobnou pohrdlivostí; "to by mi scházelo! Snad si myslíte, abych tam v kuchyni pomáhala a v pokojích poklízela? K tomu jsou ty zástěry?"

A kdyby!" připustila matka; "žádná počestná práce není hanbou, každá jest ctí, úslužnost však a skromnost jsou dívce tím větší ozdobou, čím vyšší jest její společenský stupeň a jmenovitě její vzdělání."

"A všecky ty ctnosti vězí v pitomé zástěrce?" ušklíbla se Zdenka.

"Arci že nevězí," laskavě přisvědčila matka, "nevím, věru, proč tě taková malichernost tolik popouzí. Zástěrky jsou pro ústav předepsány, ale poprosíš-li, aby ti ředitelka dovolila nenositi jich -"

"Nikoho se nebudu o to prositi, do mého obleku žádné ředitelce nic není!" odvětila Zdenka hrubě a odběhla od matky, proti níž chovala v srdci hořký hněv pro pensionát. Proto bez milosti haněla všecko pěkné prádlo a šatstvo, které jí matka uchystala.

S tatínkem si ujednala, že si schystá a naplní jinou, malou truhlici zcela zvláště, pro svou radost a útěchu; nikdo že jí nesmí při tom pomáhati a nikdo zvěděti, jaké poklady odveze s sebou do svého vyhnanství. Výtečný nápad, Zdeničko!" souhlasil pan Menšík; jen si seber, co chceš pro potěšení." A hned objednal velmi sličnou, kozí potaženou truhlici s lesklými zámečky, aby překvapil svého miláčka. Zdenka spatřivši ji padla mu okolo krku a po dlouhém zas čase ho nazývala svým "jedináčkem, maličkým tatíčkem", čímž mu srdce tak měkce jihlo, že se musil odvrátiti, aby skryl své pohnutí.

V den před odjezdem se zavřela Zdenka ve svém pokojíku a jala se skládati. Ale jak! Páté přes deváté, jak se jí věci namanuly. Nejdříve oblíbené, pustlé, modré šaty s roztrženou halenkou a špinavým koženým pasem; ty se jen na dno truhlice hodily a rukama trochu smáčkly; pak vysoké kožené botky i s uschlým blátem, tak jak byly, pak stará tahací harmonika, z níž mněla Zdenka vylouditi jen málo zvuků pochybné krásy, pak nový psí obojek s dloubou šňůrou, vycpaný kanárek a naposled, když nejpodivnější jiné věci byly v truhlici uhoštěny, přišla sklenice, v níž seděla žabka rosnička. Ať tomu kdo věří či nevěří, i tento kus majetku musil na pouť do světa; Zdenka byla čipernému zvířátku příliš uvyklá. Vzala ze zásuvky prádelníku pěkný vyšívaný kapesník, sklenici jím obvázala a přes něj ještě papírem, nastříhala do obojího obalu malých dírek a prostrčila jimi do vnitřku několik much. "Tak," řekla si velmi spokojeně, nyní jsi dobře obstaráno, milé zvířátko, a nezhyneš mi hladem na daleké cestě."

Kterak vpravila sklenici do truhlice, bylo vpravdě uměleckým kouskem práce, který se jí podařil teprv po delším namáhání. Když konečně dospěla tak daleko, aby přiklopila víko, nedomykalo se, pokud na ně neklekla a nepřitlačila. Pak zamkla a pověsila si klíče na šňůře okolo krku.

...Nyní jsi dobře obstaráno, milé zvířátko...

Když po večeři rodiče ještě seděli u stolu, vyšla Zdenka na dvůr a vykonala okružní cestu všemi chlévy. Rozloučila se s holuby, slepicemi, kravami a koni, všaktě měla mezi nimi tolik miláčku, jež měla zítra nadlouho opustiti. Nejtíže se loučila se psy, neboť všichni byli dobrými jejími přáteli. Nad štěňátky hnědé Střely, do té doby již hezky povyrostlými a ji něžně vítajícími, prolévala slzy nejhlubšího žalu.

Vedle ní stál Mates. Znal malou slečinku od jejího narození a clil ji jako svého bůžka. Spatřiv slzy její hned musil utírati i svoje, neboť se mu mocně vyhrnuly po tvářích.

"Až se naše slečinku vrátí," řekl žalostivě a přejel si hřbetem ruky přes oči, "bude z ní veliká dáma. Ba že, slečno Zdeničko, jest konec našim zlatým časům! Ach, a jak se těm psíkům bude stýskati! Ti jsou chytří! Člověčí rozum mají ta hovádka. Hleďme, jak se k slečince lísají, jako by věděli, že nám zítra odjede..." přitom se ozýval hlas jeho již tak nejistě, že nemohl dále mluviti.

"Matýsku," řekla Zdenka vzlykajíc, "starejte se o ty psíčky. A chcete-li mi k vůli ještě naposled udělati velikou radost, tedy" - rozhlédla se tu opatrně na všecky strany, není-li opravdu nikoho nablízku - tedy vezměte Míče, kterého mám ze všech štěňátek Střelmých nejraději, zítra s sebou na kozlík, až mé povezete na nádraží; ale tajně, rozumíte? Ať o tom živá duše nezví! Chci míti Míče s sebou. Obojek a šňůru si vezu. Ale tajně, Matýsku! Slibujete?"

Starý kočí Mates byl přešťasten tímto nařízením; byl by slečince rád učinil k vůli, cokoli by na rozloučenou chtěla. Usmíval se chytrácky a slíbil, že ani sto očí nevypátrá, jak obratně propašuje Míče.

Časně ráno stál přede dveřmi kočár, na kterém bylo Zdence odjeti. Tatínek se chystal ji vyprovoditi až do Ivanova Městce, aby ji osobně uvedl k ředitelce ústavu, slečně Zálesné. Chtěl se přesvědčiti očitě, kde a kterak bude opatřen jeho miláček. Paní Menšíková se přiblížila ještě v poslední chvíli, hluboce v srdci dojata a r.ěžně chtěla pocelovati dívku. Zdenka se však vzdorovitě zamračila a vymkla se loktům matčiným. "S bohem!" řekla úsečně a vskočila do vozu; raději by se byla do země propadla, než by matce byla prozradila, jak bolestně se loučí s domovem. Teprve když se vůz rozjel a Střela jej se štěkotem kousek cesty vyprovodila, nahnula se Zdenka z vozu ven s očima přetékajícíma a kývala matce na rozloučenou. Dobře, že tatínek slz jejích nepozoroval, sice by snad byl v tu chvíli dal obrátiti.

Na nádraží, když bylo vše obstaráno a Zdenka s tatínkem usazena v kupé, přistoupil Mates s čepicí v ruce a s Míčem pod paží.

"Tak s Pánembohem, slečno Zdeničko, a šťastnou cestu," pravil trochu rozpačitě. "Psy budu dobře opatrovat, o to nemějte strachu, a zde toho malého si snad vezmete s sebou, abyste nebyla v cizině tak samotníká."

Zdenka zajásala. Vzala si psíčka na klín, hladíc jej a mazlíc se s ním, načež podala Matesovi ruku řkouc:

"Děkuji vám, a s Pánembohem. Jakou mám radost, že mám s sebou pejska!"

"Ale, Zdeničko, to přece nejde," namítal překvapený tatínek, "do ústavu si přece nesmíš přivésti psa. Měj rozum a vrať Míče Matesovi."

Ani pomyšlení! Zdenka se veškerým domluvám ne poddala. "Tu jedinou radost mi nech, taťku! Chceš, abych byla docela osiřelá mezi cizími lidmi? Zůstane-li u mne Míč, budu míti aspoň věrného kamaráda. Viď, Míčku malý, viď, že nechceš ode mne zpátky." hýčkala se s psíkem, jenž se zatím na jejích kolenou pěkně ulebedil.

Panu okresnímu starostovi bylo nemožno promluviti proti tomu rozhodné slovo, zvláště když Zdenka měla tolik důvodů pro své přání. Konečně se dal přesvědčiti uvážením, že dceruška bude míti přece něco k potěšení z domova.

Dlouhá a dosti nezajímavá byla to jízda, ponejvíce rovinami, až naposled se objevily vrchy. Zdence se otvíral nový svět, nikdy ještě nebyla na tak daleké cestě; všaktě jela dnes z jednoho pomezí Čech až na druhé.

Na každé stanici se zvědavě rozhlížela, každý hlídačský domek ji bavil. Tím poněkud zapomínala na bolest loučení.

Pozdě večer, již k desáté hodině, dojeli do Ivanova Městce. Ovšem přenocovala Zdenka s otcem v hostinci, teprve ráno jí nastával vstup do nového domova.

Následujícího dne úderem deváté hodiny ranní stála Zdenka úplně připravena před otcem. Šedý cestovní oblek jí hezounky slušel, a pod jednoduchým slaměným kloboukem se jí vinuly hnědé kučery pěkně urovnány k ramenům. Velké sličné oči dívčiny dnes nehleděly tak bujaře do světa jako jindy, dlel v nich výraz úzkostného očekávání, a kolem úst cosi škubalo v podrážděném nepokoji.

"Snad ti něco neschází, Zdeničko?" ptal se pan Menšík, starostlivě pátraje v dceruščině tváři. "Jsi tak bledá, snad že jsi dobře nespala?"

Srdečná slova tatínkova rázem uvolnila nepřirozené její tísni. Dívka mu padla horoucně okolo krku a celou mocí vytryskly nyní slzy, dotud násilně potlačované.

"Ale dítě, dítě," konejšil ji otec, polekán vášnivosti jejího bolu, "nezůstaneš přece na dlouho od nás odloučena, rok uteče rychle, ostatně nás na Vánoce navštívíš. Pojď, maličká, osuš pěkně slzy. K čemu mi děláš těžké srdce? Budeš nám často psáti dopisy, a maminka neb já budeme ti denně zasílati zprávy o Jasanově, o nás všech a o všem, co tě zajímá." I vzal svůj kapesník a stíral jím slzy svého dítěte, stále znova a znova se řinoucí. Byl sám neméně rozčilen než dceruška, nebylo mu snadno ji těšiti, neboť jemu samému bylo útěchy třeba. Nepředstavil si dříve, jak těžké bude to loučení, jinak nebyl by k němu přivolil. Ale když se to již stalo, chtěl se podrobiti nutnosti. Uhladil Zdence kučery s čela a nasadil jí spadlý klobouk; "pojď," pravil, "teď si to odbudeme. Buď nyní hezky rozumná."

"Maminka ať mi nepíše," vybuchla Zdenka štkajíc, "jen od tebe chci dopisy! Až já ti budu posílati listy, ať ona jich také nečte!"

"Zdenko!" pokáral ji pan Menšík, "zakazuji ti tak mluviti. Maminka tě miluje a chce tvému blahu."

Mému blahu!" vyčítala s dětinským hněvem; "kdyby mě milovala, nebyla by mě vystrčila."

"Že vystrčila? Nevíš, co mluvíš, Zdenko! Až budeš starší, nahlédneš, jak velice křivdíš své matce, a bude ti líto zlých slov."

"Však není mou matkou, jest mou macechou!" Jsi dětinská," mírnil se otec, "ale pamatuj si, že tukových řečí nechci již nikdy uslyšeti. Hněval bych se na tebe."

Zdenka spustila uplakané oči nevrle k zemi a nemohla pochopiti, proč jí tatínek nedává za pravdu, zdálo se jí, že musil porozuměti a nahlédnouti, jakým bezprávím jí bylo ublíženo.

"Nyní pojď," povelel pan Menšík laskavým hlasem, "jest čas, abychom šli." Zdenka zdvihla psíka, posadila si jej na ruku a takto vypravena se měla k odchodu.

"Nech psíka zde," poručil otec. "dříve se ředitelky zeptáme, smíš-li si ho přinésti."

Ale Zdenka hodila hlavou. "Tedy nejdu také," prohlásila urputně, "bez Míče ti nezůstanu v pensionátě."

Pan Menšík vyhověl její svéhlavosti strachem, aby znova nevypukla v pláč, ale umíněnost její ho velice mrzela. Co si asi pomyslí slečna Zálesná?

Za čtvrt hodiny stanuli otec a dcera před vraty prostranného, dvoupatrového domu, jenž stál za branou městečka mezi zahradami; byl to ústav slečny Zálesné. Jen se podívej, Zdenko, jaká to krásná budova," zvolal překvapen a dokonale uspokojen. "Rozhled odtud na pohoří jest věru okouzlující."

Což jí záleželo na poboří! Ji svíral lakový žal, že se jí celý svět zdál býti slzavým údolím. "Jak můžeš říci, že len dům je krásný, tatínku!" ozvala se teskně: vypadá jako žalář."

Okresní starosta se dal do smíchu. "V takových žalářích by si vězňové libovali!" řekl žertovně. "Sem by se jich hrnulo, že by celé město takových domů nestačilo."

Budu teď také ubohým vězněm, a ty sám, tatínku. mě odvádíš do vězení."

"Blázínku!" odvětil s úsměvem a přerušil hovor, při čemž mu nebylo tak veselo, jak se tvářil. Vystoupil na Široké, kamenné stupně u vchodu a zazvonil.

Drahé dítě!

"Zdenko, pšedstavuji ti naše básníšku."