Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Miroslav Vejlupek

Země podvedená I - Zemřelé sny

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Země podvedená I - Zemřelé sny

Země podvedená I - Zemřelé sny

Miroslav Vejlupek

(MÉ RODINĚ.)

Nejsou velké a malé příběhy. Jsou buďto všechny velké, nebo všechny malé.

ZEMŘELÉ SNY

ČÁST PRVNÍ

GÉRARDE, ACH, GÉRARDE!

I.

Kuchyně hotelu Hubert jako by byla vyjmuta ze zasněženého okolí. Stěny jsou bílé, bílé, sporáky jakbysmet, také uklízečka Schulzová je bílá, příbuzná krajiny. Bílá zcuchaninou pláště, stará zcuchaninou vlasů. Do zdi vlevo ode dveří vysekali před první válkou výklenek a před druhou do něj usadili registrační skříň se stolovou deskou. Působí to na tebe nezvykle. Jako bys nestál v restaurační kuchyni, nýbrž v nějaké... nějaké polní kanceláři. Buď jak buď, improvizovaná kancelář to vskutku je. Na desce se povalují brýle, lahvička inkoustu, kalkulačka, které vypadává klika, a halda tiskopisů: objednací listy, dodací listy, reklamační listy, dobropisy... A nad tím vším klenou se do dřeva vyškrábaná písmena, nějaký fór, nějaká recese nejspíš: RESTAURACE KRCHOV, SCHEF VACLAV COPAKKKK.

Václav Kopa se nemusí ani zbla snažit, aby tě utvrdil v neomylném dojmu: je to hostinský i úředník jako bič. Teď otevřel tvůj průkaz, takzvaný občanský: "Tak tě u nás vítám, pane Schröder! Budu ti říkat Anton, viď?"

"Když chcete..."

"Koukám, že máš zrovna dneska osmnáct. Tak hodně úspěchů, až budeš nádeníkem u studánky. To víš, spíš uhlídáš pytel blech než jednu čurinku."

"Mně je to fuk!" vyhrkne Tonda: durdí se jako krocan. Jak to Kopa myslí? Vysmívá se mi? Dospělák, a není o nic lepší než holky z poříčínského děcáku! Každej není českej krasavec! Holky mi říkaly Morous...

Tonda se zapálil i po čtyřech letech.

(Drahuna vlítla do pokoje jako lítice:

"Co se tu povaluješ, Morousi! Máš narozky, a ty si kreslíš! Pojď! Holky ti zahrajou mažuretky. To je jiný kafčo než marš na Rusáky!" Chňapne po chlapcově paži a táhne Tondu chodbou a do schodů a na půdu. Vzpouzí se snad? Teplo dívčiny dlaně tak snadno zkrotí vzdor... V nejzazším, zešeřelém koutě rozvaluje se kovová postel s oprýskaným lakem. Na zemi potrhané matrace, na matracích holky s rozžatými pahýlky cigaret, na místě popelníku otlučenou vojenskou přilbu.

"Jupíí, Morous!"

Zatušíš nepříjemnosti.

"Drahuna přivedla válečnýho zajatce!"

"Na postel s ním! Přivázat!"

Nevede k ničemu bránit se. Sedm rozpustilých sněhurek nepřemůžeš.

"Holky! Chce vidět pochod mažuretek! Do toho!"

Promenádují se klem postele, vrtíce bochánky zadečků a jejich sukně se vlní, jako by je vír popadl.Chichotají se sněhurky, pitvoří a škádlí..., až najednou bum a vykřikne ta nejrozjívenější: "Podívejte, co mu dělají kalhoty!"

"Sieg heil!")

"Co dělá fotřík? Taky ze kšeftu?"

"Nemám tátu."

"No. A fotrovna?"

"Nemám mámu..."

"Fíí. Jak to že ne?"

"Nabourali auťák. V osmačtyřicátým."

"Kurva-a! To je síla!... Jak se to stalo?"

"Nemám páru. Ještě jsem nechodil do školy."

Tu Kopa zvážněl a ďobl číšníka pichlavýma očima:

"Kdo tě tedy vychoval?"

"Přece děcák."

"Fíí! Schröder, Schröder... Počkat... počkat, něco mi to říká... No jo! Ty vole, už jsem doma!"

Kopovo překvapení vyšplhalo ze samých útrob. Plesklo hlučně o bílou zeď:

"Tak mladej, aby bylo mezi náma jasno! Pinglovi musím věřit, rozumíš! Jestli budu mít jenom podezřeníčko, že mi stahuješ prachy nebo zboží, pojedeš odtud jako namydlenej blesk! Rozumíš?"

"Rozumím." Proč mi to Kopa říká? Má mě za zloděje? Když z děcáku - tak kradu? Jenom aby ses nepotento, Kopo. Na pinglování jsem se dal, abych... Drahuna to ví nejlíp.

("Páni, mě omejou! Ty zase čmáráš, Morousi? Co pořád, ukaž? Kopečky, no bodejť."

"To je Boubín."

"Jdi se bodnout. Pořád jen kopečky. Kdybys přemýšlel, kam půjdeš do učení!"

"Chtěl jsem na keramičku. Ale tam je nášleh. Vychoušové se nepředřou, aby mi píchli..."

"Tak se pojď učit do RaJe! Se mnou." Drahuna poskakuje pokojem jako bekavé kůzle.

"Do ráje? To je frk?"

"Hihihi! Hlavo dubová! Do RaJe, chápej. Restaurace a jídelny. Budu servírka."

"V hospodě je moc lidí. To mě neba."

"Zvykneš si. Víš, kolik si rejžneš? Už nebudeš holkám pro srandičky. Budou ti zahřívat nohy."

"Teda Drahuno..."

Drahuna vyběhla do chodby:

"Páni, ty jsi praštěnej!"

"Počkej. Fakt jdeš do RaJe?"

"Už mě neba chodit v teplákách.")

A teď zkysnu u takovýho nenažrance! Ještě jsem se ničeho nedotk a už je na mrtvici. A z huby mu táhne jako z kanálu...

"Co jsi měl z chování?"

"Bič. Vždycky," řekne Tonda uraženě.

Ve výčepu najednou břinklo vědro, vyšplouchla voda a do toho spustila rozčílená uklízečka:

"Mein Gott! Šéfe, že mu nedáte pokoj! COPAKK je to nějaký gauner?! Na něho se vyprdněte! Holky byste si měl víc hledět! Prospěje jí to! A vám koneckonců taky!"

"Tak moment! Na Karinu nešmakat!"

"Umtata - umtata! Vždyť je to pravda!"

Jakkoliv uklízeččino vřeštění Kopu popudilo, nezůstalo docela bez účinku. Kopa se našponoval, až porazil židli, a s rukou na Tondově rameni řekl: "No nic, Anton. Pojď. Ukážu ti cimru. Aby sis nemyslel, že si tě netentonoc..., dáme si po službě do trumpety. Když máš těch osmnáct..."

Šli do poschodí. Schody vrzaly pod sudovitým Kopou i pod tyčkovitým Schröderem, byly to dřevěné schody s vyšlapanými dolíky, a Schrödera mimoděk napadlo: Co lidí tudy prošlo! Chci být kámoš se všema. Nejsem harant a nikdo si na mě nebude vyskakovat!...

Proč, Tondo? vrzlo ve schodu. Často, přečasto se Tondovi zdá, že věci k němu promlouvají. Někdy je sám popíchne. Ony se ptají, a on jim odpovídá.

Už mě ta zima neba.

Pravda: Třináctiletá samota se ti stala sestrou.

Třeba ségrou. Narodila se v tý zátočině, kde dostal auťák smyk.

Konečně vystoupali na poslední schod, a pak už jim otevřela útlou náruč dlouhá chodba. Zdi lemovaly veřeje s poškrábaným lakem, a za takovými těžko zatušit luxus. Byť Tonda nečekal žádný zázrak, teď napětím zatajil dech.

"Sto jednička je tvoje, Anton. Mám byt hned vedle." Kopa harašivě odemkl. "Spokojenej, čímane?"

To že je můj bejvák? No néé!

Byla to docela útulná místnůstka. Na zelenkavém koberci u postele se krčil noční stolek. tvar jako vojenský bunkr, jakých je kolem Poříčí habaděj. Závěs na garnyži však nasákl slunečním svitem. Tonda pozapomněl na všechno, co mu při uvítacím ceremoniálu zkazilo náladu. I ten odpadkový koš je jamkou, kam nacvrnkáš všechny starosti. Tondovi se zdá, že všechno, co dosud utvářelo jeho život, byly prachobyčejné prkotiny. Má svůj pokoj!... Svůj život... Své větší já! Panebože!

"Takovej bejvák jsem ještě neměl... Jenom pro sebe..."

"Jenom pro tebe," potvrdil Kopa a byla to žádost o vděčnost.

Tonda taje. Má výsostné území! Má soukromí! Je někdo!

Budeš tu spřádat své sny, Morousi? zeptal se práh, když na něj chlapec šlápl.

To bych řek. Co taky jinýho?

O čem?

O holce Nej. O kámoších. O všem, co je hezký.

A co když zůstane zase jenom u snů?

Pak bude cimra mým azylem. V něm všechno přežiju. Když si mě podá depka, uvařím si čaj ze hřebíčku, přidrobím muškát a bude mi bájo. Ať si český holky dělají schválnosti! Ať se pošklebujou! O nic se neprosím: jsem totiž Němec!... Koupím si pastely a uhel a ostatní mi může být ukradený!

"Pane Kopo, je v Poříčí papírnictví? Maj tam skicáky?"

"K čemu?"

"Na kreslení."

"Rád maluješ? To nic není. Moje Karina se zbláznila do knížek. Na tu jednoduše nemáš. Má tak velkou knihovnu, že si to neumíš ani představit. No schválně, pojď. Budeš čubrnět! Vždycky po vejplatě si odskáknu do Poříčína a nakoupím tašku románů." Kopa odemkl vedlejší byt.

Tonda zírá ohromeně: jako by stál v přijímacím salonu monarchy, a ne bůhvíjakého patokáře. Gobelín, intarzie, křišťálový lustr a na vyřezávaném nábytku barevné sklenice tvarů, které jakživ neviděl. Všechno ho to vylákalo z tohoto dne a zasunulo kamsi do časů, o kterých nikdy nečetl a jen zřídkakdy slýchával. V pohárku na víno rozkvetly blatouchy a orseje a na stěnách kompotových misek dozrálo jeřabí, které podzim co podzim zahoří na cestách, co jich do Velkého Poříčí vede. Bublinky na vánočním zvonku jako by nabral ve stružce spěchající do Snivé. Pomněnkové kvítí snad prapředek huťmistr nejprve utrhl a začerstva do skla vyfoukal.

A není to všechno! Košíček skleněných perel posbíral sklář zpod řas lesních víl, co jich horská stavení přivedla na svět. A skleněné medvědisko a vlčisko a rozkacená veveřice, jelen v říji a přemluvená laň... To všechno ze zbytků sklářského kmene směli si huťaři vyfoukat do šerých světnic. Dávno již není rukou čarujících s píšťalou, ale kouzla přežila. Přežila děti a děti dětí: z věku do věku prochází vždycky stejný lom světla.

"To muselo stát majlant, pane Kopo."

Kopa Tondův úžas očekával a potají si ho i přál. "Podívej," ukázal na lustr, "to už nikdo nedovede. Ti dnešní srabaři mají obě ruce levý. Víš, jakou má tohle všechno cenu? Víš, kolik prašulí v tom mám?"

Teprve teď Tonda pochopil. Kopovo kázání v kuchyni... Aha. Kopu dráždí už pouhé pomyšlení na to, že by mu někdo sáhl na j e h o věci. Na jeho prašule. Tonda prozřel, a rychle obrátil list: "A knihovna?"

"U Kariny. V ložnici. Mrkej," otevřel Kopa další dveře.

"- - -?"

"Zíráš?"

"To je fantastický!"

Takovou knihovnu mít... Od podlahy až ke stropu! Od rohu do rohu, na třech stěnách, jeminkote!... Takovou neměli ani v děcáku... Ale spát vedle ní, to by mi lezlo na mozek. Ale ten brajgl kolem! Karina potřebuje posluhovačku...

"Zíráš, co?"

"Můžu?"

"Neumazat, rozumíš!"

"Bratra Žaka jsem čet. Líbilo se vám to?"

"Nemám bratra - neznám bratra."

"Na západní frontě klid jsem taky čet."

"Já neměl klid v celým svým životě... Mě knížky nezajímají."

"Tak proč je kupujete?"

"Pro Karinu. Vždyť to říkám..."

"Takový knihomol...," Tonda s pohledem po binci kolem.

"To bych řek! Za pár odmaturuje a půjde na vejšku. Tam se jí sečtělost hodí."

"Mně baví kreslit. Na knížky stejně nemám."

"Můžeš si u nás nějaký půjčit. Ale to ti povídám - neomakat! Neumačkat! Víš, kolik v tom mám prašulí? A teď už pojď - musím dolů. Do dvou si vezmi volno a pak přijď. Odpoledne a večer je nášleh. Sám bych plaval."

"Vybalím si bágl."

Tonda má dvě tašky a číšnické blůzy a kalhoty a košile v nich. A plátěný sáček s nasušeným hřebíčkem... Po předcích nic. Táta s mámou prý tavili kmen patnáct let, ve sklárně, děda s bábou čtyřicet, praprarodičům vzala huť plíce a táta praprarodičů byl při tom, když vekopoříčskou sklárnu otevřeli. Tonda nemá ani skleničku na vodu.

Konečně tedy pelíšek jenom pro sebe; soukromí. Poprvé nehlídán. V děcáku jich bylo na pokoji pět, na intru čtyři. V týdnu to nestálo za moc, zato o nedělích býval jiným člověkem.

Přímo ses těšil, až přiběhne sobotní poledne a kluci se rozjedou k mámám. Do party nezapadl. Má uhrančivej hitlerjugendskej kukuč. Nemá smysl pro recesi.

No pravda, bylo ti líp, když přišla sobota a pokoj ztichl. Kreslit jsi mohl i po večerce: u baterky sebedéle. Bylo ticho a záclonou prosetý vzduch tě chladil do chodidel. Noc tě ukonejšila. Snad už v pondělí kluci řeknou: "Wie geht, Anton? Jsi pašák. Víš svoje a stojíš si za tím!" Snad už příští týden přijde holka Nej a řekne: "Co na tom, žes Němčour, Tony."

Neřekli a nepřišla.

Tvoje dívka Nej měla podobu Drahuny. K nepochopení: Byly chvíle, kdy s tebou jednala jako s věcí, a přesto jenom jí řekls všechno.

(Nástěnka jásá: SOCIALISTICKOU VÝCHOVOU KE KOMUNISTICKÝM ZÍTŘKŮM! Drahuna se čertí: "Celou třídu jsi zkoupal a čučíš, jako by se nechumelilo!"

"Sami jste se zkoupali."

"Ze stolničení zdrhli všichni! Jen svatoušek ne! Kdybys utek s náma, nic by z toho nebylo! Dobře, že ti kluci nabančili!"

"Čtyři na jednoho - to by jim šlo. Beztak. Na stolničení musíme po vyučování, a ještě s průšvihem!"

"Hlavně když ty sis šplhnul, Jediný slušňák. Německá disciplína! Germáne!"

"Drahuno," Tonda na dívku vyčítavě pohlédl, "jsme oba z jednoho děcáku! Nemůžeme držet při sobě? Když mi vychoušové zatrhli keramičku, šel jsem na pingla kvůli tobě.")

II.

Tenkrát byla Drahuna stejně nepřátelská jako je dneska Kopa. Tak protivnej chlap to je! Tak úsečnej! Tak odměřenej! Přitom se to seběhlo docela nevinně - ještě si ani nevyložil věci: "Natočím si limču, pane vedoucí."

"Fíí. Dej si do vitríny účtenku a všechno piš! Nezírej! Dneska limonádu, zítra limonádu a cigarety. Za rok je to pěkných pár táců..."

"Nekouřím..."

"To se naučíš. A pořádek dělá přátele, to hlavně."

V kuchyni zahartusila uklízečka:

"Ani napít se nesmí! Že vám není hanba!"

"Do toho je vám prdlajs! Hleďte si podlahy, paní malířová!"

"Umtata - umtata! Vždyť je to pravda!" Krajina kolem Poříčí si povzdechla. Na bílou zcuchaninu pláště padl stín paměti a ve vědru šplouchla voda, jako když honí štika v násadě. Nad hladinu rybníka Pilný sesedla mlha; vrásčitá žena ji pročísla kostnatými prsty.

"Pane vedoucí?" zkusil se Tonda udobřit. "Proč se jmenuje tahle hospoda Krchov?"

"Nejmenuje se tak. Já jí tak říkám."

"Hřbitov nikde kolem není."

"Hotel se jmenuje Hubert. Jestli se tu dobře uvedeš a odmakáš si pár let, poznáš, že to hřbitov je. Hřbitov iluzí, rozumíš. Tady se ti každej odhalí jako blecha pod mikroskopem."

"Když Krchov, neříkají vám hrobař?" Tonda zažertoval a hned toho i zalitoval.

"Na takový řeči seš ještě moc mladej, mladej. Jsem hrobař, ale optimistickej, rozumíš. Přes všechny mrtvolky optimistickej."

"- - -?"

"Nekoukej! Karina - z tý něco bude! Nebýt Kariny, už jsem tady s tím praštil. Až se dostane na vejšku, půjdeme odtud oba."

"Jenom abyste si celou Karinu nepřechválil!" vyhrkla uklízečka do šustotu smetáku. "Abyste se nespálil! Neřádství jí kouká z očí. Má, na co si vzpomene."

"Do toho se nepleťte! Hleďte si podlahy!"

"Umtata - umtata! Vždyť je to pravda!"

Tonda netušil nic dobrého. "Tak já přijdu ve dvě."

"Neměl jsi sem chodit vůbec! Tady to není pro tebe," uslyšel upištěný doprovod uklízeččiných hlasivek.

Břit přímrazku kosí ptačí zpěv. Cestou roubenou dubištěm se sune ticho. Jen nad periférií města se překřikují vrány, luštíce ve sněhu šifrované v kresbách nízko posazených větví. Také o Tondovi je v nich psáno.

Tuhle náladu má rád: jako by se v ní poznal. Je jako on. Tichá, zádumčivá, tím víc neústupná.Nálada dospívá a Tonda toho má k přemýšlení na... na zbytek života.

Třeba ne, ale možná jo, kdyby jel táta o trochu pomalejc, nemuselo se to stát. Je k smíchu to kdyby, to ví, a přece nad ním lamentuje, protože na jediným k d y b y tenkrát vyrostl jeho další osud. Třináct sirotčích let a všechna léta, která má teprve před sebou. Kdyby jel táta pomalejc, do jeho života by nenastoupil nikdo z černých pasažérů, myslí si.

Mžik se zdá být nevinný, ubohoučký, nic v milionkrát delším životě, a přesto ho ucítíš jako úder pod pás. Prochodíš se životem s vyraženým dechem.

Zadumán dorazil Tonda k chatrné dřevěné bráně zející dokořán. Do stran se tu plazí dlouhé rozvaliny kamenné zdi; snad zde bývával park, snad obora, teď se za branou kupí navršené trosky aut a plno jiného haraburdí. Kousek mrtvoly světové války.

Možná kvaltoval táta kvůli mámě. Možná máma kvaltovala:

"Přidej! Rychlejc! Je mi po Toníkovi smutno."

Možná už se nemoh dočkat ani taťka.

Starostlivost je postrkovala.

Zatímco při chůzi mezi železnými torzy se mohl Tonda obírat svými představami, teď, když se ocitl sotva dvacet kroků před pobořeným altánem, na to nebylo kdy: za mřížovím latí se líbají milenci. Prohryzávají se jeden do druhého a Tonda se pro jistotu přikrčí. Takovej trapas!

(ZA ŠŤASTNÝ ŽIVOT NAŠÍ MLÁDEŽE!

"Ahoj, Tondo. Můžu dál?"

"Proč by ne?"

Drahuna se upelešila na válendě co nejblíž Tondy. "Víš, co je smutný?"

"- - -?"

"Co jsi řek posledně. Že jsme z jednoho děcáku. Jiní řeknou jsme z jedný ulice. Z jedný vsi. Ale my z jednoho děcáku. Není to blbý?"

"Tys na tom byla líp - jezdili za tebou."

"Prosím tebe. Jedině když byli nacamraní. Táhlo z nich jako z palírny."

"Nehoupej. Vychouš by je k tobě nepustil."

"Sám byl jako doga."

SLÁVA SOUDRUHU STALINOVI!

"Koho máš radši? Mámu nebo tátu?"

"Tátu. Máma mi jakživ nic nepřinesla. Táta má vždycky partyzánky."

"Proč tu vlastně jsi?"

"Nařídil to soud. Naši nejsou způsobilí. Jako že jsou pořád v luftu. A že nasávají... Můžu ti něco říct?"

"- - -?"

"Ale nikomu ani slovo! Čestný?... Čestný?"

"Jo."

"Spím na igelitu. Já se v noci počurávám! Když jsem byla doma, ještě prcek, táta přišel z hospody a udělal strašnej bengál. Noc co noc. Když jsem ho slyšela pod oknem, počurala jsem se napřed. Co mám dělat?"

Tonda svěsil ramena. "Nevím..."

"Proč ne? Jsi chytřejší!..."

"- - -."

"Tondo?"

"Jo?"

"Budeme spolu chodit?"

"- - -?"

"Ty nechceš?"

"Jako kluk s holkou? Jako páreček?"

"Samo. Všichni s někým chodí, jen my ne!"

"Chci..."

"Zahrada."

III.

Proč mu neuděláš radost? Proč neřekneš jsme domluvený? Víš přece, kolik schválností na tebe vymyslí, co všechno za to schytáš, dobře to víš, tak řekni domluvený! Řekni! Poddej se jejich zlosti.

IV.

ČÁST DRUHÁ

OPTIMISTICKÝ HROBAŘ