Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Ch. Dorazil

Fejetony aneb co se kde našlo

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Fejetony aneb co se kde našlo

Fejetony aneb co se kde našlo

Petr Ch. Dorazil

Publikováno s laskavým svolením autora.

Zdroj http://www.pchd.wz.cz

VÝLET S ABEM DO KRAJŮ JIHOČESKÝCH

7.8. 1998

9,45hod. Vyjíždím ze Zlína, abych chytil vlak 10,41 z Otrokovic do Prostějova, odkud si to do Brna pošlapu na kole.

15,00hod. Otiněves. Bohem zapomenutá díra 22km od Prostějova, 30km od Brna. Ve zdejší, zřejmě jediné hospodě jsem se občerstvil dvěmi klobásami, dvěma chleby, dvěma pivy a dvěma cigaretami. Jedu dále směr Brno, kde čeká Abe.

9.8. 1998

16,00hod. Plánice. Po strastiplných patnácti kopcových kilometrech jsme s Abem dorazili na místo určení. Vyjeli jsme z Klatov, kam jsme se dostali vlakem z Kdyně, do níž jsme přijeli na kole z Kouta na Šumavě, kde nás hostila kamarádka Janča Stodolová, za níž jsme přijeli autem z Brna, odkud nás dovezla Zdenička, po téměř probdělé noci, kdy jsme se občerstvili více než dvěma pivy a dvěma cigaretami. Nyní, po jídle, čekáme, že najdeme dvě osoby, které by tu pro nás mohly být.

10.8. 1998

Zase doma. (U Janči)

Do plánice pojedeme asi až za další periodu našich návštěv, tedy za 600 dní, což znamená, že rok 2000 slavíme tam. Vzhledem k tomu, že jsem se včera přes to množství alkoholu před sebou k zápisu nedostal, nyní jen ve zkratce:

Po jídle jsme tedy vyjeli k onomu známému obydlí, kde by měla být Abeho exex Klára Hanzlíková. Jenže branka toho domu je zamčená. Co teď? No nic, najdeme druhou osobu, Marii Holou. Jedeme dolů ulicí, ale na špatnou stranu. Dotázaní dobří lidé nám ukazují správný směr. Opět jedeme okolo domu Abeho exex. Zdálo se mi, že jsem skrze jedno z oken zahlédl pohyb. Než jsme se však stačili vrátit, lomcovali jsme dveřmi plotu u domu s číslem popisným 229. Branka opět zamčena. Vracíme se zpět k Abeho exex. Zkouším branku. Vrátka povolila. Abe je vůl!!! Ta posraná branka byla celou dobu odemčená. Abe zvoní u dveří. Po chvilce neurvalého štěkotu psa, který byl skoro tak hlučný jako Ohnůtek, otvírá slečna, jejíž spodní čelist se ve stejnou chvíli ocitá na zemi. Asi nás nečekala. Náš návrh navštívit restaurační zařízení prošel jen tak tak. Dokonce se nám ji podařilo přemluvit, aby se šla podívat, co je s Marií. To bylo šest večer. O půl osmé se Klára konečně donesla i se svým nabíječem Honzou. Jenomže daná hospoda v osm zavírala. Marie měla přijít po osmé, ještě s nějakou kamarádkou. A protože ta bydlela kousek od této hospody, kde jsme všichni lámali panáky, Honza pro ni zašel a my se tak mohli přesunout do jiné knajpy, kde pro změnu zavírali v deset. To už se Abe samozřejmě rozčiloval, co že je to za vesnici, když je tu zavřená každá hospoda.

-"Je neděle, né!", řekl Honza svým typickým jižanským přízvukem a Klára se navíc rozčilovala, že Plánice není vesnice, ale město. Vždyť to má náměstí.

-"Myslíš tu náves, tam?", zeptal se Abe a bylo jasné, že protože on platí, tak ostatní musí držet hubu.

To už jsme se ale dozvěděli, že Marie nemůže z rodinných důvodů přijít. Nu což, ožerem se sami. A mimochodem, i já jsem vůl! Branka s číslem popisným 229 zamčená taky nebyla!

Plánice nejenom že je Bohem zapomenutá díra, kde jsou v neděli zavřené hospody, ale navíc tam mají všichni posrané branky!!!

Po několika panácích přiběhla desátá hodina a my museli opustit lokál. Na cestu jsme si ještě vzali čtyři piva, šampus a krabičku Party Stars.

.... O půl dvanácté se ten trouba Honza pokoušel jezdit na kole. Marně...

V jednu hodinu jsem usínal na hřišti za polozbořenou sokolovnou a při pohledu na hvězdy jsem získával pocit, že jsem pouhým okem rozpoznal rotaci země. Abe byl v tu chvíli již dávno tuhý.

V osm hodin ráno nás vzbudila kolemjdoucí čiperka, jejíž vrásky prozrazovaly rozčarování nad husitskými válkami. Sbalili jsme spacáky, vyčůrali se, zapálili si a vyrazili do místního konzumu, ano tam, kde pracuje Marie.

8,30hod.

!!! SHOCK!!!

BOŽE!!! KDO TO JE?!!! Jeden by nevěřil, co s člověkem udělá pouhých 600 dní. Po tom, co jsme vlezli do obchodu, jsme nevěřili svým očím. Ta krásná dívka, kterou si tak živě pamatujeme ze silvestra 1996, kdy jsme spolu protančili celou noc, už neexistuje!!! Povadlé, unavené tváře, jazyk přilepený na horní patro, tlusté ruce.... ACH BOŽE!!!!

Pouhých 600 dní...

Rychle nakoupit a pryč. Stihli jsme ještě poslat všechny pohledy, pojíst, navštívit veřejné záchodky na obecním úřadu, rozloučit se s Klárou a Honzou a pryč!

Kopec nekopec, ujížděli jsme jak nejrychleji se dalo. Ještě že zpátky do Klatov je to téměř pořád z kopce. V Klatovech jsme poobědvali, ano, v té hospodě, ve které jsme obědvali cestou do Plánice, potkali Honzu, koupili Janči cédéčko a hurá do Kdyně, koupit Janči zmrzlinu, protože z Kdyně do Kouta na Šumavě jsou jen tři, slovy 3, kilometry.

14,00hod. Kout na Šumavě.

Janča z nás byla vyvalená asi víc než z cédéčka a zmrzliny, možná proto, že jsme se domluvili, že jí zavoláme, než přijedeme. Nicméně jsme se mohli umýt (já jsem to udělal hned, zatímco Abe seděl v kuchyni a smrděl), byli jsme pohoštěni, zašli do místní sámošky koupit pivo a špekáčky na večer, ano, byl táborák, kde jsme čerstvě umytí opět nasmrádli a kolem půlnoci jsme šli spát. Prostě bezvadný večer.

Kurva, ale to ráno!

Protože jsme potřebovali stihnout vlak do Plzně, který jel z Domažlic 7,41hod, museli jsme vstávat v zasraných 6,30hod!!! Kurevské ráno!

Ještěže jsou Domažlice z Kouta z kopce. Přijeli jsme na nádraží v 7,30hod a v podatelně zavazadel, kurva, nikdo nebyl! Museli jsme ty posrané kola podat u vlaku, což bylo o dvacku na řídítka dražší!!! A ta posraná průvodčí navíc někde ztratila nějakou zasranou kličku!

Bože, ty to vidíš, tak proč něco neuděláš?!

Dvě staré čůzy, sedící na vedlejších sedadlech, se bavili o takových kosočtvercovinách, až z toho pružiny u vlaku přecházely.

P. S. Abe, když spí, tak vypadá jako krtek.

Po této zkušenosti s vlakem už nás nemůže nic překvapit.

Plzeň, hlavní nádraží.

Třemošná, benzinka.

"Smažák a hranolky."

"Kuřecí medailonky"

FUJ!