Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jindřich Šimon Baar

Jan Cimbura

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Jan Cimbura

Jan Cimbura

Jindřich Šimon Baar

Kapitola I.

Sedlák Martin Kovanda v Hradišti u Písku stal se starostou. Prvním starostou po roce osmačtyřicátém, který pochoval robotu, desátky, posnopné, odsyp i rychtáře - dosazované do vesnic nejmilostivější vrchností. Všechno to v tom hlučném a šumném roce i v letech následujících pominulo, a když v Hradišti poprvé svobodnou volbou měli si zvolit obecního starostu - jednohlasně křičeli všichni:" Kovanda - žádný jiný než Kovanda." Měli ho všichni rádi pro jeho bystrost i odvahu, se kterou se stavěl proti každému bezpráví a křivdě. Nedal se nikdy uchvátit hněvem, neopíjel se, nekřičel v hospodě a nehrozil, ale zato vždycky jednal. Byl klidný a chladný jako ocel, ale dovedl být také jako ocel tvrdý, neústupný a břitký...

"Budou s tím pochůzky," řekl doma ženě - "aby práce nestála - pojednám si čeledína -"

"Ale kde ho vzít?" povzdychla si žena.

Kovanda se tedy poptával a tu slyšel, že u Cimburů v Semicích mají doma syna. Vrátil se z vojny po sedmi letech a mohl si zazpívat stejně jako ostatní vojáci, kteří se vrátili z bojišť v Uhrách a Itálii: "Sedm let jsem u vás sloužil a nic jste mi nedali..." Kus německy potištěného a popsaného papíru a na černožluté stužce žlutý plíšek - to bylo vše, co si přinesl Cimbura za to, že sedm let s píseckým plukem sloužil vlasti a králi...

Živnost doma byla malá a na ní ještě asi čtyři děti.

Kovanda tedy vzkázal do Semic a Cimburovic odpověděli, že by šel jejich voják, když by to bylo do dobrého a stálého místa, ale že na to nečeká, že má doma "svůj chléb a lože".

Kovanda zase vzkázal - chce-li, aby přišel, "že bude jako jejich - za stolem že bude sedět u hospodáře a že ho chtějí mít - bude-li hodný -jako svého -"

"Tak, chlapče, vítáme tě k nám pod střechu," potřásal už příští neděli hradišťský starosta ruku svému nastávajícímu čeledínovi - "a jakpak se jmenuješ?"

"Po otci Jan mi říkají."

"Tak máš ještě bratra," hned uhodl sedlák, protože věděl, prvnímu synu že se dává jméno po kmotru, druhému po otci, třetímu po dědovi a ty ostatní děti, že si jména na svět nosí - že dostávají totiž jméno, jaké je v kalendáři v den jejich narození anebo v nejbližších dnech.

"Ještě dva a dvě sestry - pět je nás doma dětí -"

"A práci umíš?" vyšetřoval hospodář dále.

"Umím - jsem z gruntu - ale sám jí ještě nerozumím -byl jsem sedm let na vojně - a před tím jsem dělal, jak mi tatíček poroučeli -"

To právě se líbilo Kovandovi: "Dá si říci - bude poslušný," poliboval si v duchu.

"Umíš sekat travnou a obilnou kosou?" optal se nahlas, ale proto jen, že bylo zvykem podrobit každého čeledína takovému křížovému ohni od dávna už ustálených otázek. Cimburovi je doma tatíček všecky předem řekli - doslova mu pověděli, nač se ho bude Kovanda ptát, i co má odpovědět, - aby slušnost byla zachována.

"Umím sekat nejen travnou i obilnou kosou - ale umím ji i na kosiště nasadit, a když ji v seči ztupím, dovedu ji na babce naklepat," odpověděl proto Cimbura rozvážně, jak se slušelo a patřilo.

"Umíš brázdu vyorat?"

"Umím ji vyorat rovnou a dlouhou a nemusím se zpět za pluh ani ohlédnout."

"Umíš obilí rozsívat?"

"Umím rozsívat i obilí i kulatiny - čočku, hrách i vikev sejí doma tatíček."

"Umíš povříslo udělat?"

"Umím je udělat i roubem zavázat a snop utáhnout, že se jím písecká věž může přehodit a nerozváže se."

Kovanda spokojeně kýval hlavou.

Zbývala poslední otázka: "Umíš fůru naložit a s vozem obrátit?" ale tu mu Kovanda nedal. Optal se místo toho:

"A s čím jsi doma jezdíval? S koňským nebo s volským?"

"S volským jenom," řekl Cimbura a zahanbeně sklopil oči.

"Tak u nás se seznámíš s koněm - nejlepším pomocníkem sedláka - budeš mít dvacet zlatých ročně služby na penězích, plátna na košile a zástěry - a jíst budeš se mnou za stolem," dokončoval hospodář.

Selka už nesla mísu polévky a postavila ji vedle chleba na prostřený stůl. Děti stouply si vedle ní a Kovanda sám a sám počal se hlasitě modlit, zcela tak - jak to činili tatíček Cimburův u nich doma v Semicích. Janovi velice se to líbilo a cítil se v té chvíli polední být doma.

Sedlák usedl první do rohu - vedle něho nový čeledín a pak teprve děti.

Po obědě Kovanda nacpal si dýmku a podal měchuřinu s tabákem Cimburovi.

"Zaplať Pán Bůh - nekouřím," poděkoval tento.

Kovanda vyvalil oči. "Byl jsi přece vojákem - co?"

"Byl - ale tabák jsem prodával."

"A co kořalku?"

"Nepiju," - stručně odpověděl Jan. Kovandovi se ulevilo. To bylo to poslední, čeho si ještě přál vědět. Zcela upokojen vyšel potom s čeledínem na dvůr. Prohlédli si konírnu - stáje - celé dvořiště - vyšli na sad i do polí se spolu pustili. Sedlák vykládal horlivě a nadšeně, a Cimbura pozorně naslouchal. Než se spolu vrátili, znal už celé hospodářství i postup nastávajících prací.

K večeru jenom ještě Kovanda vykládal o koních. Celá přednáška to byla, prodchnutá obdivem a láskou k ušlechtilému tomu zvířeti. Poučoval Cimburu, jak krmit - oves pálat a čistit - kdy seno za jesle založit, kdy napájet, hře-belcovat, jak ke koni se blížit - na něho volat - kde ho poplácat - jak do postrojů ho oblékat a sám s Cimburou všecko dělal, názorně všecko ukazoval - do všech tajů ho zasvěcoval.

Měl pár koní - krásných - statných a silných. Valacha, kterému říkali Dobrák a kobylu Divokou - "ale není divoká - je dobrá jako dítě - jenom lekavá trochu - do tahu je jako šroub a do běhu jako oheň. - Dobrák je pohodlný, ale zato spolehlivý - nepovolí - neselže," velebil hospodář dobré vlastnosti svého spřežení. Koníci, jak zaslechli svoje jména, pozorně stříhali ušima - hlavy obraceli a řehtali na stání radostně a hrabali nohama. Poznali hlas hospodářův. "Bát se jich nemusíš - neublížíš-li jim - neublíží tobě. Zvíře pozná dobrého člověka brzy a přilne k němu - tu máš skývu posoleného chleba a podej jim na dobré přátelství -"

S tlukoucím srdcem vcházel Cimbura mezi koně. Ti odtáhli se od žlabů a přitlačili se k dřevěnému pažení svého stání. Veliké černé oči upírali na nového čeledína.

I Kovanda zvědavě hleděl za Cimburou. "Vezmou-ii?" tázal se sama sebe v duchu.

Jan rozlomil skývu na tři kusy. Nejmenší snědl sám, potom poplácal Dobráka po mírně zahnutém krku a podal mu druhý kus. Valášek po něm ihned chňapl a ochotně ho chrupal.

Pouze Divoká dělala chvíli drahoty.

"I jen se neupejpej," usmál se tichým dobrým smíchem Cimbura a znovu podržel jí třetí část krajíce. Divoká za-frkla - znovu si přičuchla, a jak ucítila chlebovou vůni, neodolala - rozšklebila jemné růžové pysky a lapala po chlebu... "No - buď Bohu chvála - budete přáteli," pochválil Kovanda a hned horlivě vykládal, jak kůň každého člověka nesnese. "Každý tvor - člověk i zvíře má svoji vůni - některého tvora ani cítit nemůžeme, a kůň má dobrý čich - ale ty už máš vyhráno - spřátelí se s tebou - to jen ona - Divoká - je taková fajnová - inu, jako ženská -" radostně smál se Kovanda a po mohutném kříži pohlázel milé svoje zvíře...

Tak Cimbura u Kovandů zdomácněl. Splynul s nimi -v celém dvoře lidé i dobytčata zvykli si na něho - jako by tu byl vyrostl mezi nimi -jako by byl jejich.

Kapitola II.

Kovanda svému čeledínovi dlouho nevěřil.

"To není ani možná, starý voják aby nekouřil a kořalky nepil," kroutil hlavou.

"I jdi!" plísnila ho žena - "je to pořádný člověk -lepšího jsme do stavení ani dostat nemohli -"

"Žena od přírody je lehkomyslná," - vážně odpovídal Kovanda - "a lehkověrná. Dokud nevysolíme s Cimburou krušec soli a dokud nesní u nás z deseti pecí chleba - nelze s ním uzavírat trvalého přátelství. Neprošel ještě ohněm všech zkoušek. Nebylo dosud času ani příležitosti, aby se ukázala celá jeho povaha. Až dosud se netoulá, ale snad jen proto, že tu je jako v cizině - známostí nemá: je pracovitý, ale nové koště každé dobře mete, je poslušný, ale možná, že pouze pro svoji vlastní nezkušenost a nedovednost - mnoho ze selského zapomněl na vojně - a proto snad ve všem se mne optá - mou vůlí se řídí. Snad obrátí později - vzpříčí se - třeba času vyčkat..."

A tak pozoroval Kovanda Cimburu. Nedůvěřivostí svou ho pronásledoval, nenápadně různým zkouškám ho podroboval, překvapoval ho neočekávaně při práci na poli i doma

- ale Cimbura ze všech těch léček vyvázl šťastně - protožebyl opravdu člověkem poctivým a svědomitým.

"Sedlák mě chytá," - smál se sám pro sebe - prohlížeje úmysly hospodáře, ale nehoršil se naň proto. Uznával, že má k tomu právo, aby se přesvědčil o poctivosti neznámého člověka, kterého přijal pod střechu a ke stolu. Ne-přetvařoval se, nesnažil se být v očích svého hospodáře lepším než skutečně je, stejně, díval-li se sedlák čili nic, hleděl si své práce. Klidně - skoro trochu zvolna pracoval, ale i když Kovanda se blížil - nepřidal a nepustil se do díla horlivěji, ale zato pracoval bez oddechu a ustavičně -neodhodil kosu v seči, když hospodář odešel, nelehl si, ani na mez neusedl - ale jako by tu u něho ustavičně stál -

- pracoval - takže den když s večerem se setkal - podivili sevšichni, co Cimbura práce vykonal...

On sám se cítil v Hradišti spokojený. Odvykl za ta vojenská léta rodné vesnici, rodičům i sourozencům, a proto ani teď u Kovandů stesku po domově necítil.

Tak minula senoseč, bylo už po žních i sklizená otava voněla už v seníku. Pouze brambory a zelí stěhovaly se zvolna z polí do sklepů - ozimy se zasévaly a oralo se podjaře.

Nadešlo císařské posvícení.

Toho dne i samo slunéčko z modravého nebe vesele a radostně dívalo se dolů na hradišťskou náves a spokojeně zhlíželo se v obecním rybníčku. Na hrázi jeho stála kaplička a kovárna a kolem něho byly rozestaveny do kolečka statky, chalupy, výměnice a baráky. Všecky byly pošité doškem, zdi měly lepenicové nebo roubené a hlinou vymazané. Nad rozježené hřebeny střech vyčuhovaly obílené komíny a ze všech valily se dnes k nebi obláčky modravého dýmu.

Starý Máček - svátečně ustrojený stál u kapličky a díval se na její stín. Měl to dlouholetou zkušeností vyměřeno. Jakmile padl stín na určitý kořen lípy, pod kterou se kaplička krčila - Máček šel a zvonil. Bylo poledne. Říká se, že každá práce dlouhou dobu ustavičně konaná člověku zevšední — pakliže se stále nepamatuje a nepřipomíná si její vážnost. Tak i Máček stoje před kapličkou a tahaje za provaz - nechal beraničku na hlavě a starou dýmečku skrz na skrz močkou prosáklou v bezzubých ústech - ačkoliv zvonek volal polední "Anděl Páně" a po celé vsi lidé uctivě hlavy obnažovali... Máček nedělal to z fúrie, ale z pohodlí - nebylo kam beraničku pověsit, a dýmka často než odzvonil mu vyhasla, a dalo mu to mnoho práce, než do zavlhlého tabáku oheň zase rozkřesal. Sám při zvonění se potichu modlil pozdravení andělské a dobře dle oddílů modlitby zvonek podtrhával...

V té chvíli polední hradišťská náves byla jako po vymření. Kolem bohatých stolů seděli lidé a u plných žlabůstála zvířata.

I u Kovandů seděli již za stolem a v tichu a bázni Boží pojídali, co selka o posvícení uvařila.

Byla to především dobrá staročeská polévka nudlová. Kovandová měla ve svém stádu slepic jednu, která byla tlustá jako kachna a veliká jako kohout, ale neplodná. Při každém sypání zrní hrozila jí hospodyně pěstí: počkej tyty líná, ty - ani vajíčka jsem od tebe dosud nespatřila, však já tě zaříznu o posvícení a dám tě celou do polévky

- a také vskutku svoji hrozbu splnila. Proto byla polévkajako olej a chutná jako mandle.

Potom přinesla selka na stůl křenovou omáčku, hustou a sladkou, ze smetany vařenou, zažloutlou vajíčky a na drobno rozkrájenými letošními už ořechy. Každému - počínaje hospodářem - vložila na talíř jeho díl masa hovězího, libového a křehkého a doprostřed posunula pecen chleba vonného, čerstvě z vejraže před koláči ještě upečeného

- samožitného.

V hlubokém posvátném tichu všichni pojídali "těchtodarů Božích", jako by byli v kostele. Pouze tu a tam byloslyšet lžíci cinknout, zuby chrupnout anebo rety srknout ato ještě Kovandův zrak káravě zabloudil v tu stranu, odkudzvuk o jeho ucho zavadil.

První hlad už pominul a jinou neděli byl by oběd ukončen - ale dnes ještě octla se na stole mísa knedlíků bílých, pšeničných, pěkně kynutých a houskou na drobno rozkrájenou proložených, za nimi přišlo zelí, kyselé zelí s ostrou vůní, až se sliny v ústech sbíhaly, a konečně veliký pekáč -dlouhý, promaštěný už a zčernalý, na kterém v mastnotě ležela celá plec vepřová do červena upečená.

Každý si mohl ukrojit podle své chuti a hladu - a proto ani hospodář ani hospodyně masa nekrájeli. Uřízli si sami kousek a po nich Cimbura a děvečka. Pouze dětem ukrojila matka tenký řízek, neboť samy velkým nožem vládnouti nesměly a také ještě nedovedly...

To bylo už poslední jídlo, protože hostů dnes Kovando-vic neměli, čekali, až odpoledne snad že přijde nějaký úředník z Písku, snad pan aktuár s paničkou a dětičkami na vesnické koláče - ale bylo možné, že přijde z Písku i sám pan guberniální rada, protože byl s Kovandou dobře znám už dříve ještě, nežli byl starostou. Vozíval totiž Kovanda pana radu svými koni do Prahy, kdykoli tam musil k apelaci anebo z jiné příčiny.

Proto všichni seděli za stolem po domácku, vysvlečeni, v bílých nažehlených košilích, pot perlil se jim na čele, brady leskly se jim mastnotou, tváře zčervenaly a na spáncích mužským až se chomáčky vlasů chvěly, jak s chutí čelisti se hýbaly a pracovaly.

Když oběd blížil se ke konci, Kovanda nenápadně se díval po všech talířích a sám hodně pomaloučku jedl. Dělal tak proto, aby ostatní nespěchali - protože bylo zvykem, jakmile hospodář lžíci položí, slušelo se, aby ji položili i ostatní. Ale Kovanda byl přející člověk - nepoložil lžíci nikdy dřív, dokud nepoložili je ostatní. Přál lidem a lidé za to přáli jemu.

"Děkujeme Tobě, Pane Bože všemohoucí..." zazněl konečně jeho hlas modlitbou po jídle a rázem pak všem se ústa rozvázala.

"Dobře jsi dnes vařila," pochválil si hospodář hospodyni nejdříve — ale pak se obrátil k Cimburovi:

"Tak se mi zdá, že jsi o obžínkách nebyl s námi veselý -"

"Nebyl, hospodáři - šel jsem tenkráte domů - vzkázala mi mamička, tatínek že mi stůňou -"

"Ale dnes půjdeš k muzice -" řekl Kovanda. Znělo to neurčitě -jako otázka a spolu i jako rozkaz a oči hospodářovy utkvěly na tváři Cimburově. To byla jedna z léček, oko, které mu položil. Chtěl vědět, jaký je nový jeho čeledín, když se rozkuráží, když se napije, protože v napilosti člověk ztrácí nad sebou vládu, zkrocené pudy - dobré i zlé - vystoupí v celé divokosti - a každý ukáže se v pravé podobě.

Selka zatím před každého postavila kupu koláčů - velikých a různého mazání: povidly, mákem, perníkem, tvarohem. I děti dostaly svoje - aby se učily s Božím darem zacházet. Každý se svým podílem mohl dělati po vlastní libosti.

Cimbura právě přemýšlel, kterému chudáku v obci měl by svůj podíl donést. Ale musil nechat toho přemýšlení, ježto hospodář na něho promluvil a úcta k němu vyžadovala plné jeho pozornosti.

"K muzice?" opáčil Cimbura a rozvažoval, zda hospodář se ptá, anebo nakazuje. - Nemohl postihnout v těch slovech přání Kovandovo, a proto odpověděl dle svého vlastního přání.

"Nepůjdu."

"A kolik je ti let?"

"Ve dvaceti chytili mne na vojnu - je mi tedy dvacet a osm"

"A prosím tě, chlapče - proč nechceš jít mezi chasu?" sepjal ruce sedlák - "stydíš se za hradišťské synky?"

"Nechodil jsem taky v Semicích - ani na vojně -"

"Není rozumno vyhýbat se starým zvyklostem, křivě růst, sám a sám jíti pěšinkou a vyhýbat se cestě, po které kráčejí všichni - mohl bys zabloudit do samoty a ta bývá trpká - zlá - a neutěšená," vážně teď mluvil Kovanda. Bylo mu skutečně podivno, že jeho čeledín nenavazuje známostí, dívek že si ani nevšimne, mezi chasu v neděli odpoledne nevychází -jen s dětmi že si hraje, o vojně málo a nerad vypravuje, v knihách si čte, pobožné písničky pobroukává - "aby se z něho nestal podivín, mrzout - dávali by nám jeho rodičové vinu," řekl si hospodář a znovu hlasitě pronesl:

"Starý mrav káže o památkách se veselit, jít mezi lidi - svoje bratry - s nimi se potěšit - uctít čas - aby on zase uctil nás."

"A kdy je to o památkách? Čemu tak říkáte? Neslyšel jsem to ještě -" upřímně optal se Cimbura.

"To je o obžínkách, když poděkujeme v kostele Bohu za šťastně ukončenou žeň, potom je to dnes, kdy slavíme paměť posvěcení putimského chrámu a pak je to v masopustě, v době, kdy koná se svatební veselí a kdy sedlák v zimě odpočívá a síly sbírá na blížící se jarní práci. - Je ke všemu čas, k dílu i k jídlu, modlitbě i veselí, k práci i odpočinku a člověk nemá staletý pořádek rušit. Hle, vidíš u nás, jak je to rozděleno a viděl jsi to jistě i doma. Náš selský život je utvrdlý, ztuhlý, zvykem posvěcený - kdekdo z našich, každý se mu podrobuje, jako na podivína anebo nepřítele hledíme na toho, kdo ten starý pořádek náš ruší. - Neosamocuj se a nevyhýbej se lidem. - Na mne hleď. - Vidíš mě, chodím do kostela v neděli, v postě jdu k zpovědi, ale o památkách jdu do hospody. Nechápu svým selským rozumem, jak může náš člověk - sedlák - chodit do hospody každý den, karbanit - opíjet se - lehce žít. Ba, nezabloudíme tam ani v neděli - a šenkýř vyjímaje žní -nemá doma ani piva. Vyjdu si v neděli ven do svých polí -dívám se na mravence, na včely, na motýly. Poslouchám ptáky, pozoruji les - rybníky - řeku. Prší-li, jdu k sousedu na hrátky - tak žiju. Ale o památkách, jako bych já nebyl já. Fúrie se mne zmocní - vyvádím - utrácím - peněz neli-tuju. Vybouřím se tak a zkrotnu zas potom jako beránek."

"Nenaučil jsem se tancovat, proto jako voják také jsem nikdy nešel," - znovu - tvrdě namítl Cimbura.

"A jak to víš? Už jsi to někdy zkusil?" - znovu, skoro pateticky slova se ujal hospodář. Umínil si, že musí zlomit ten vzdor a napravit hlavu tomu mladému muži, který se mu zdál být buď pokrytcem, nebo lakomcem, nebo podivínem. - "Nezkusil a proto nevíš. Tanci se náš člověk -selský člověk - neučí. Tomu se učí jen páni. S tím my se rodíme. Když spustí dudy a klarinet zazpívá, když spatříme kolo se točit - tu začnou se nohy samy do taktu zvedat, padne to na tebe, hlavou pohodíš - klobouk sveze se ti do dolíčku, prsty luskáš, podupáváš, a nevíš ani, jak se to stalo, že už se točíš. Já jsem od přírody klidný člověk, ale o sousedské cítím, jak si mne muzika podmaňuje, je to jako nemoc nakažlivé, jako pláč anebo smích anebo spánek zachvacuje mne to celého a neubrání se člověk. Písnička zvučí mi v uchu - tlačí se mi do hrdla - rty třeba sevřené mi rozrazí -jako ptáček vyletí, a.já - už sedlák léty usedlý -si zazpívám a zatancuju. A jsi ty snad z jiné krve? Ve vší počestnosti tedy jdi a tu máš ode mne na útratu," dokončil sedlák a Cimbura beze slova vstal a šel mezi chasu - šel do hospody.

Kapitola III.

K večeru Cimbura se vrátil, ač ještě nebyl čas krmit koně.

"Ty už jsi tu?" podivil se Kovanda.

"Ano, myslil jsem, máte-li hosty a kdybyste je chtěl nechat odvézt, abyste nemusil pro mne vzkazovat -"

"A jak se ti líbilo?"

"Líbilo se mi dobře."

"A tancoval jsi?"

"Netancoval," přiznal se Cimbura a zarděl se. Seděl tam se staršími podruhy a čeledíny - ale vskutku cítil ve všech žilách a v celém těle, jak se mu ta muzika ozývá. I nohou pod stolem si poklepával. Zdržovala ho jen vrozená mu ostýchavost. Byl vskutku samotářem a přicházelo mu vždycky zatěžko - jít někam, kde ještě nebyl - mluvit s někým, koho neznal, navázat styk s cizím člověkem. Už jako malé dítě tím trpěl.

"Ty jsi nevleza," říkávala mu matka, když prosil, aby ho neposílala tam, kde ho neznali. Tuto ostýchavost ne-setřela z něho ani vojna.

A tak i dnes o posvícení poslouchal muziku i písničky,hleděl na točící se párky, při třetí sklenici piva už už sezvedal - že půjde také k muzikantům - hodí jim stříbrnýdvacetník a zatancuje si - udělá to nenápadně - až budouvšichni v kole - aby se ho nevšimli - myslil na to - ale mluvilklidně a vážně dál za stolem jako usedlý člověk o hospodářství, o vojně, o Uhrách, o Itálii - o Radeckém - a kdyžvstal a už mířil k hudebníkům - ne - nemohl se odhodlat -vyšel ze dveří a šel domů

Slyšel za sebou několik posměšných, potupných výkřiků. To ostatní čeledínové se mu smáli, slyšel i pronikavý, tenký smích děvčat - a tím více pospíchal.

Chasu hradišťskou opravdu rozčiloval ten málomluvný čeledín Kovandův.

"A co je to za pachole," horlili všichni - "když mezi nás nejde a s námi nedrží. Pyšný je a pohrdá námi."

Když odešel, sestoupla se chasa do kolečka a mluvila o Cimburovi.

"Je ze Semic - tatík tam má grunt."

"To je toho, takových je u nás víc"

"Byl na vojně."

"Francek tuhle tam taky byl - Pepík tuhle taky a já taky."

"Neumí asi tancovat."

"Tak ať sem neleze - nechodí mezi nás na náves - ať taky nejde do hospody."

"Nestrpíme ho."

"Vyvedeme mu něco"

Když Cimbura krmil kvečeru doma koně, potkala ho na dvoře Marjánka. Nesl koš sena a ona šla do chléva dojit. Sloužila už déle u Kovandů a bylo jí v té chvíli Cimbury líto.

"Půjdeš navečer zase k muzice?" optala se ho.

"Půjdu, budu-li chtít - co bych nešel," řekl Cimbura a sám se podivil tvrdosti svého hlasu i náhlosti svého rozhodnutí. .

"A nechoď! - víš, chlapci se na tebe strojí" - řekla a šla dále.

Cimbura vlastně už nechtěl do hospody dnes ani vkročit. Hlava ho pobolívala z kouře i piva. Ale teď bylo mu samo-zřejmo, že jít musí - nemá-li ztratit vážnost mezi chasou a platit za strašpytla - za bázlivce - kterému by se po vsi smáli - kterým by pohrdali...

"Co by mi mohli udělat?" pohodil hlavou a po večeři znovu se oblékl. S jakousi hrdostí - skoro vyzývavě otevřel v hospodě dvéře a vešel.

Byl to statný hoch! Přímo typ jihočeského člověka. Byl prostřední postavy souměrné a krásné - zrovna ideálně rostlé. V pasu byl útlý jako panna, ale jeho hruď byla mohutná - v ramenech široká - v prsou vyklenutá a v zádech rovná jako prkno. Na krátkém, svalovitém krku nasazena byla malá hlava kučeravého vlasu a neobyčejně pravidelné, čistě oholené tváře. Na vojně navykl si přímé, vznosné držení těla, odměřený krok a otevřený, mužný pohled..

Jediná věc pouze byla nápadná a rušila harmonii jeho těla - tím byla mohutná - dlouhá a široká šlapadla na pružných jeho nohách - takže jeho boty - vysoké - s holeněmi, sahajícími až po kolena, byly rozměrů zcela mimořádných a bily přímo do očí.

Z hospody už znovu ozývala se hudba a chasa točila se v kole - když Cimbura do ní vešel ve svých velikých botách, v přiléhavých koženicích z kozlí kůže a pouze ve vestě. Rukávy bílé naškrobené košile jako dvě perutě odstávaly mu od těla a černý kulatý klobouček měl posazený stranou k levému uchu.

"Bože, jak mu to sluší," pomyslila si Marjánka, "ale raději, kdyby sem nechodil - marně jsem ho varovala," a srdce stisklo se jí obavou o Cimburu, jehož dobré, přímo dětsky dobré srdce znala.

Cimbura vešel s klidem člověka dobrého, spravedlivého a nevinného. Došel si pro sklenici piva a nesa ji v ruce, usedl si na své staré místo - mezi nejchudší a nejstarší. Seděli tu zase jiní hosté - staří sedření nádeníci, podruzi -všichni, kteří nebyli "sousedé" - nesměli mluvit "do obce"

- a nesměli přijít zejtra - až bude "sousedská" - uctívalizde posvícení dnes...

Už přetančila chasa asi čtyři kousky - Cimbura dopíjel druhou sklenici a chystal se k odchodu. Nic ho tu netěšilo -nezajímalo - "dokázal jsem jim, že se za ně nestydím, že se jim nevyhýbám - byl jsem po vůli sedlákovi a mohu tedy jít," uvažoval v duchu a v té chvíli nevzpomněl na varovný hlas Marjánky - když náhle celá hospoda ztichla a Jíra - ten, co sloužil v Hradišti u Porazilů, přistoupl k Cimburovi a za ním všecka chasa mužská. "Pozdrav tě Pán Bůh - Cimburo!" oslovil ho Jíra vážně.

"Dejž to Pán Bůh," odpověděl Cimbura a vstal. Vstal z úcty ke slovu Božímu a vstal i z úcty k těm, kteří stojíce ho oslovili.

"Sloužíš jako my ve zdejší obci — ale dosud se nám zdálo, že se za nás stydíš a že se nám vyhýbáš," - hlasitě

- slavnostně mluvil Jíra - "nechodil jsi mezi nás ani večerpod lípu - ani v neděli do hospody na kuželky - nechodiljsi s námi ani do Putimi do kostela - nestál jsi s námi mezikázáním venku na hřbitově - nevracel jsi se také s námiz kostela. - Nesmíš se proto divit, že jsme ti to ve zlé vykládali a sobě za urážku to počítali. - Ale dnes, dnes ukázal jsi,že se nestydíš za nás, že se k nám hlásíš - a proto po starémzvyku my - hradišťská chasa - dáváme ti sólo a vybrali jsmeti tanečnici" - Jíra se obrátil - pokynul rukou - chasa serozstoupila a za ní usmívala se - Anýžka, blázen.

Byla to na Písecku toho času všude známá žebračka. Chromá, nešťastná osoba, stará už a shrbená, poloblbá, jež toulala se ode vsi ke vsi, fintila se ustavičně a věšela na sebe stále různé hadry a odložené šaty - klobouky a stuhy píseckých paniček. Veliké břemeno takových hadrů vláčela ustavičně s sebou.

"Budeme tancovat - budeme tancovat," smála se šišlavě bloudíc potrhlým zrakem kolem sebe.

Pustý smích rozjařené chasy ozval se vůkol.

"S Cimburou - Anýžko - s Cimburou," vykřikl jiný chasník a přistrčil ji k Cimburovi. Byl to Bartík, ten, co sloužil u Chmelíčků právě v sousedství - hned vedle Kovandy. Cimbura letmo podíval se na něho a už přistoupil k Anýžce.

Celá hospoda ztichla, co se nyní asi bude dít.

"Udeří ji - bít ji bude - vyleje si na ní zlost," myslili si všichni a hádali, jak oni by se zachovali - jak z rozpaků by si pomohli.

"Anýžko, milá Anýžko," řekl jí Cimbura lahodně, jako by s dítětem mluvil - "vím, že jsi hezká i hodná, ale tancovat nebudem - tu máš, zavdej si ode mne," a podal jí svoji sklenici piva - "a tu máš dvacetník - kup si dole u báby perníkové srdce a zítra ráno přijď ke mně - víš - do Ko-vandovic statku - dám ti uzel koláčů - všecky ti dám -budou tvoje - i šátek ti dám," - mluvil Cimbura měkce -skoro lítostně - vedl přes hospodu bláznivou Anýžku ke dveřím a vyvedl ji ven.

"To jim to sluší."

"Dej jí hubičku - hubičku jí dej."

"A skoč si s ní - zatancujte si spolu."

Hrubé, drzé poznámky padaly celou cestou na Cimburu, který snad sám a sám cítil surovost toho žertu.

"Tak jen ji vyprovoď - máma jí bránit nebude," křikl Jíra ještě za Cimburou - ale ten pustiv Anýžku samu ven

- ve dveřích se obrátil a práskl jimi, až hospoda se zatřásla.

Jako výstřel na poplach zaduněla ta rána ztichlou světnicí.

"Je to Cimbura?" ptal se kdekdo sama sebe a nikdo ho nepoznával, jaká změna stala se v jeho tváři.

To ještě před chvílí byla tvář beránka - milá a tichá

- usmívavá a lahodná - obrátil se a hle - to je tvář lva.Bledá a strašná - dva požáry hoří mu v očích pod staženýmobočím - vlasy se ježí nad svraštělým čelem - chřípí serozšířila, rety se rozchlíply a za nimi bělají se stisknutézuby...

"Bude zle - krev poteče," prorokovali staří a zkušení u stolů - vyskakovali hned krotit - bude-li třeba - nerozvážnou mládež.

"Styďte se!" rozkřikl se náhle Cimbura. Hlas jeho zněl tvrdě, duněl a hřměl jak zvon na putimské věží, když bije na poplach - okna pod ním zadrnčela a zdi se otřásaly.

"Kdo že se má stydět?" vypnul se vtom Jíra před Cimburou.

"Ty -a s tebou všichni - hanba vám"

"Hej - hoši - slyšeli jste?"

"On nám tu bude kázat!"

"Cizák! Semičák!"

"Vyhoďte ho" - a po tom výkřiku jako roj hrnula se chasa k Cimburovi. Ten stál dosud na svém místě - a měřil pozorně svoje okolí. -"Chcete se bít?" optal se jich poctivě a včas.

"Chceme," vykřikli všichni - ruce zvedly se do výše a obklopily Cimburu. Ten zmizel na okamžik v klubku lidských těl.

Ale jako by granát praskl v tom hloučku - rozletěli se náhle všichni a veprostřed stál opět Cimbura - ruce jako dvě perutě rozpřažené a prsty zkřivené jako spáry. V jedné ruce držel Jíru a ve druhé Chmelíčkovic pacholka. Vybral si je schválně - po těch dvou sáhl do chomáče chasy -hučící jako popuzené vosí hnízdo. Chňapl po nich - jako by chytal ne rukou, ale kleštěmi, tak silně popadl je u krku

- pobral do ruky vestu i uzel hedvábného šátku pod krkema smáčkl je, až límec konopné košile zařezával se jim dokrků - pozdvihl je od země a ohnal se jimi dokola. Jakoplevy ve větru odlítali hoši a Cimbura stál uprostřed hospody sám a sám...

Nebyl bledý - tvář mu zčervenala a dlouhá jizva -jindy sotva znatelná -jež mu zbyla památkou na Custozzu

- krví podlila se a zbrunátněla. Bylo mu i dnes jako tehdyv Itálii, když krví se brodil. - Neslyšel a neviděl. Necítil sea pozbyl vlády nad sebou. Rudá kola dělala se mu předočima - bělavá pěna ukázala se mu v koutcích zkřivenýchúst.

"Mně se směj - mně - rozumíš -" a třásl Jírou i Bartíkem

- "ale ne bláznu - ne chuďasu - který se bránit nemůže -ne Anýžce - Anýžce ne. A hubičku - hubičku jsi chtěl - taksi dejte po hubičce" a přirazil je tváří k sobě - až z nosůkrev vystříkla. - Jako pírko obrátil je rázem ve vzduchu -"půjdete za Anýžkou - půjdete - tak hleďte -jak máte daleko k domovu," mluvil zlostně - a v napřažených pažíchteď týlem přirazil je k sobě, až lebky jejich jako dva křeménky o sebe zachrastily.

Celá hospoda trnula. Jíra s Bartíkem zprvu nohama tloukli, ruce rozhazovali, ale tvář brzy jim krví naběhla, oči z důlků vystoupily a oni v rukách Cimburových viseli bezvládně a bez obrany. V hlubokém tichu hleděli všichni na tento silácký kousek. Co bylo proti tomu všecko, co o lidské síle slyšeli vyprávět od nejstarších pamětníků! Co byl proti tomu komediant, který tu v hospodě kdysi jednou rukou zvedal do výše cent železa! Zapomněli rázem na všecko, na hádku i rvačku a v němém úžasu dívali se na rozkročeného Cimburu svírajícího dva nejsmělejší chasníky.

"Tak, furianti -" křičel Cimbura oběma přímo do očí

- "teď se mi posmívejte -jste lehcí jako dva pytle nacpanéplevami anebo senem" a přitom stále jimi potřásal -"pustím vás - běžte si - chlapečkové -" hodil je ke dveříma ještě vykřikl: "ať vás polejou teď vodou - abyste přišlik sobě"

"A kdo má ještě chuť - ať jde -" a postavil se proti všem.

- Čekal chvíli vztyčený a hrozný. Šla z něho hrůza a padalana všecky kolem. Nikdo neměl dosud času se vzpamatovat,probrat se z toho náhlého překvapení.

"A teď budu mít sólo -já - Semičák -já, Jan Cimbura -" bouřil jeho hlas. - Hodil peníz muzikantům na talíř - až na talíři vyskočil - zazvonil a chvíli jako vlček se točil - "už jsem je měl - mám je a budu je mít - ne protože vy chcete, ale protože já - já Cimbura Jan ze Semic z gruntu číslo jedenáct - já že je chci mít.

Protivínskej zámek

mezi horama,

zazpíval náhle změněným hlasem. Milým a vysokým, rozechvělým a tklivým.

Nezapomeň na to

co jsi mi dala

- vpadli, jako by z těžkého sna procitli všichni hoši najednou.

Pěkný šátek dala jsem

-vyšívaný harasem

- ozvaly se ke zdi se tlačící ustrašené dívky.

Hudba vpadla. Dudy zamečely, klarinet zapískal.

Cimbura zadupal - zavýskal - a první dívku, která mu do očí padla, vedl si do kola. Bylo mu jedno, která to byla - byl by ji vzal, i kdyby byla dcerou knížete pána z Hluboké anebo z Vráže. Na kterou padly jeho oči - tu si vzal. Byla to náhodou Putimačka - Josefka Kubelovic -sloužící u Porazilů za mladšinku už poslední rok.

Jako s pírkem točil se s ní po sále, a když muzikanti dohrávali, hodil jim z kola nový dvacetník. - Ten letěl obloukem jako bílý motýlek, třpytil se ve světle lojových svíček a vesele dopadl na talíř ke svým bratřím -

Pod našima okny v jetelí

-chytili křepela s křepelí,

zazpíval Cimbura.

Chytili je do tenátek

polečených vedle vrátek,

pokračovala hospoda. A když muziky dohrávaly poslední verš - Cimbura tak, jak držel tanečnici - vyhodil ji do výše - přikrčil se trochu - natáhl pravici - v letu jako ptáčka zachytil naškrobenou dívenku - levičkou v pasu ji přidržoval - aby mu nespadla a tak na dlani jako princku ji nesl z kola až ke zdi a tam pomalu a opatrně posadil ji na dlouhou, dřevěnou lavici. Beze slova pak vyšel ven a víc se do hospody toho večera nevrátil.

Kapitola IV.

O ničem jiném v celém píseckém okolí dlouho se nemluvilo než o siláckém kousku Jana Cimbury.

"Pane, vystřízlivěli jsme, husí kůže běžela nám po zádech, když jsme viděli, jak hází s Jírou a Bartíkem -jako by to byla pírka - byl by jimi vytřískal celou hospodu -" vyprávěli Hradišťáci smrkovickým, putimským a ražickým na putimském hřbitově příští neděli a ukazovali jim Cimburu, když tichý a skromný, jako by nedovedl pět počítat, zas vycházel z kostela.

"Kdo by to řek' - takový nepatrný synek na pohled,"

- divili se všichni -

"Ale síly má jako medvěd - ruce má železné - co popadne

- nepustí" -

"Ale to udělal - a z místa při tom se nehnul - ohnal se jimi - a chasa rozletěla se po koutech - dva pacholky zvedal a točil jimi, jako by to byly dvě borové louče," vyprávěli si i staří.

Největší radost měl sedlák Kovanda. Marjánka hned ráno pověděla hospodáři, co se v hospodě stalo.

"Ale náš pacholek - to jste ho měli vidět - stál jako lev -třásl s Jírou i Chmelíčkovic Bartíkem jako s hniličkami ticho jako v kostele bylo při tom - nikdo se neopovážil prstem se ho dotknout - dvě sóla si dal zahrát - a mlčeli dovolili mu to - zazpíval a zatancoval jako ten nejlepší chasník - své oči mohla jsem na něm nechat." - Kovandovi hrdostí dmula se hruď. Už to byla jistá věc. Měl nejlepšího a nejsilnějšího pacholka ve vsi. Jako je sedlák hrdý na své koně, na své pole a na úrodu na nich, tak je pyšný i na svoji čeleď. A Cimbura mu neudělal hanbu - ale čest. Všude budou o jeho kousku si vyprávět a říkat: "U Ko-vandů slouží - Kovandův čeledín je to."

Vyšel za Cimburou pochválit ho. Ten ve stáji jako by nic se nebylo přihodilo, hladil kartáčem a hřebelcem Dobráka i Divokou.

"Ty ses pral, Cimburo," - promluvil na něho Kovanda zdánlivě přísným hlasem - "povídají to po vsi a ukazují prstem na můj statek."

"Nepral, ale bránil jsem bláznivou Anýžku, a když mne za to chtěli bít, bránil jsem pak i sebe - však jsem chtěl prosit selku, kdybych byl na poli - aby dala Anýžce moje koláče i se šátkem - mám je tuhle svázané - slíbil jsem jí je, a přijde si pro ně," a odmlčel se.

"Dnes bys nemusil vyjíždět - je sousedská a jako selský synek moh' bys jít se mnou," navrhoval Kovanda.

"Odbyl jsem si své," vážně odpověděl Cimbura a strojil koně - "pojedu orat."

"Jak chceš," svolil sedlák a vrátil se do světnice.

"Ženo, máme nejlepšího pacholka ve vsi," řekl selce s hrdostí.

"Ze to konečně uznáš," - zavyčítala mu.

"Přestál všecky zkoušky-není podivín - ale je dobrák -krom té drahé duše - koni Dobráku podoben povahou - je klidný - tichý, ale hluboký jako řeka - je ale také silný a prchlý jako řeka rozvodněná, když vidí křivdu a bezpráví

- budeme si ho vážit a jako svého chovat."

Téhož dne odstěhovali Cimburovo lože ze stáje do komory, kde s dětmi hospodářovými líhal. Všecky rodinné záležitosti před ním se projednávaly a on často i o radu byl tázán.

Celá obec počala si ho všímat a hospodáři mluvili s ním jako se sobě rovným. Takové následky mělo Cimburovo, abych řekl, oficiální, veřejné vystoupení. Nebyl to pouze mistrovský kus jeho síly, který tam ve vsi všem imponoval, ale byla to i šlechetná pohnutka toho činu a ostatní přednosti jeho povahy.

I chasa - ba i Jirka s Bartíkem smířili se s ním, když viděli, že Cimbura se nehněvá, nepyšní a vítězstvím svým se nehonosí a nevychloubá. Že žije dál svým obvyklým způsobem jako dřív, že není pyšný, ale svérázný, usedlý, zkrátka z jiného dřeva řezaný než jsou oni všichni. -

O ,památkách' chodil Cimbura dál mezi ně - ale seděl v pokoji - nesmáli se mu, ba naopak - své spory mu přednášeli a on je rovnal - krotil bouři - různice a hádky. Jeho rozsudek byl vždycky pravoplatný, nesnesl odporu a nebylo odvolání. Každého rušitele míru napomenul - a ne-pomohlo-li to, vynesl jej jako dítě a postavil ho venku, před hospodu, třeba za bílého dne a na posměch mládeži...

Proto šenkýř pokaždé si oddychl, když Cimbura zasedl za stolem. Věděl, dokud on je zde, veselí nebude rušeno a chasa bít se nebude.

"Cimburo, počkej ještě - neodcházej," zdržoval ho proto a loudíval. Sliboval mu, že smí zdarma jíst i pít -jen aby zůstal - ale Cimbura beze slova zaplatil, a když on chtěl - odešel. -

"Silák Cimbura," - říkalo se o něm s přídechem úcty a obdivu a on sám dobře věděl o své síle. - Znal se dokonale a byl jist, že síla vlévá se mu do žil a do svalů, jen když je toho třeba, a proto tak zvanými "siláckými kousky" vždycky pohrdal a nedal se nikdy k tomu svést, aby svou silou zbytečně plýtval - aby se jí chlubil, aby ji marně ukazoval. Naopak klidně, tiše žil, jako ten nejnepatrnější človíček - měkký a dobrý jako dítě, pln soucitu a lásky ke všemu slabému a ubohému. Dokud zlost anebo svrchovaná nouze ho nezvedla - dokud nezmocnilo se ho zvláštní jakési rozčilení - nikomu a ničemu nemohl ublížit. "Odlež, broučku, odlež, abych tě nazašláp' - podívej se, jak mám velké nohy," říkal dobrácky sluníčku nebo střevlíku - hrabajícímu se přes cestu někam za neznámým cílem - a opatrně se mu vyhnul - ušetřil mravence i pavouka a ani mouchy jakživ nezabil - nanejvýš že na její dotěrnost zahubo-val: "plácnu tě - hloupá - a bude po tobě - odleť raději někam ke svým" - laskavě a vlídně ji varoval. - Děti miloval nade všecky lidi a v jejich společnosti trávil nejraději svůj volný čas - dlouhé večery zimní a všechna nedělní odpoledne. Dovedl jim vyprávět roztodivné pohádky, líčil jim daleké krajiny - ale o vojně jim nikdy anebo jen tuze nerad vyprávěl. Vůbec na ta léta vojenská snažil se zapomenout -nikdy se jimi nechlubil a na jeho kabátě nikdo nikdy nespatřil vojenskou válečnou medaili.

"To zabíjení lidí mělo by přestat a je hanba o tom mluvit," odbýval dotěrné tazatele, jako by se jednalo o tu největší nemravnost, za kterou se lidé stydívají.

Raději dětem vyřezával a vymýšlel různé hračky. Učil je stavět drobné mlýnky větrné i vodní - stloukal s nimi špaččí budky, malinké vozíky, pluhy a brány - před vánocemi lopotil se dlouho s betlémem a pouze tehdy, když drobotina dětská stala se mu nevěrnou - když na návsi v jarním slunéčku křikem jejich chvěl se vzduch - bral do ruky Cimbura na ten čas vzácnou věc - noviny - a knihy. Kovanda byl písmák. Bylo to u nich v rodě. A tak u Ko-vandů přečetl Cimbura poprvé souvisle celé Písmo svaté, život Pána Ježíše, životy svatých, kroniku české země a sáhl i po jiných knihách. Hospodář mu nebránil, naopak pověděl mu, kde je klíček od almárky s knihami uschován -aby se mohl Cimbura kdykoli k těm pokladům dostat.

O všem, co četl, Cimbura úsilně přemýšlel - s hospodářem o tom rozmlouval, vyptával se, dal se poučovat, pronášel námitky, hájil své přesvědčení a teprve jsa dokonale usvědčen a o lepším poučen, vzdával se pak ochotně mínění svého. Tak prohluboval v sobě a hluboko do paměti vrýval si vše, co četl... Přečetl mnoho spisů Havlíčkových -jeho "Národní noviny" — "Šotka" i "Kutnohorské epištoly" -s mnohým nesouhlasil - ale mnoho, přemnoho pro život celý si zapamatoval.

Za žádnou práci na světě se nestyděl. Když v zimě v sobotu selka vysypala na stůl kupu peří, vysokou jako malý Boubín - Cimbura ochotně přisedl ke stolu.

"Snad bys peří nedral?" okřikl ho Kovanda - "to je babská práce."

"Dejte mi mužskou - a nebudu drát - ale zahálet je hřích," - a proto když všecko si pospravil, dříví uchystal, louče naštípal - vody navážil pro případ božího ohně -usedl ke stolu a tuhými, krátkými prsty svými trpělivě dral peříčko po peříčku.

Ženské se mu smávaly, ba i zlobily a urážely ho někdy prostořekostí svou. Posmívaly se jeho ohromným botám, jeho tlustým, chloupky bělavými svrchu hustě porostlým prstům, jeho starosvětskému kroji i účesu - ale Cimbura se nerozhněval, jen dobrácky se usmíval a poslouchal, jako by se ho to vůbec netýkalo. Nežertoval nikdy s dívkami -i když žert samy začaly - on ho nesplácel.

"A proč se nemáš k tomu ženskému pokolení?" optal se ho Kovanda jednou v důvěrné chvíli - "či snad už sis vybral - tam doma u vás anebo snad na vojně" klepal hospodář na čeledínovo srdce, aby i po této stránce ho vyzkoumal.

"Staří vojáci - staří hříšníci," dodal ještě a zahrozil Cimburovi prstem.

"Ach ne - sedláče - proto ne. Ale tak -. Proč se k nim mít - když ženit se nemohu. Tak leda jen chtít některou pro hřích. Však přijde čas - přijde -" kýval hlavou - "dobře se mi vede u vás - ale přece pacholčit do smrti nebudu -chci hospodařit na svém" -

"Dá tobě tatíček grunt?"

"Nedá - dá ho nejmladšímu - my dostanem podíly -a musíme se hledět dostat alespoň do chalupy."

Kovanda souhlasně kývl hlavou. Pochopil v té chvíli rozvážného čeledína. "Šetří sám a myslí na budoucnost" -pochválil ho v duchu.

Bylo tenkrát víc takových zjevů mezi chasou. Synové rolníků chodívali sloužit, sedlačit k cizím, když jich doma nebylo zapotřebí - sloužili třeba mnoho let - trpělivě -oddaně - dokud neměli tolik - aby pomohli si k samostatné živnosti. Jakási hrdost ušlechtilá neopouštěla je ani v služebném postavení - do kterého šli častokrát dobrovolně.-Obětovali se, jen aby jejich grunt doma se nezmenšil. Dnes jsou už i u nás jiné poměry. Otec s lehkým srdcem rozdělí svůj statek mezi děti. Kus pole dá věnem dceři, kus louky anebo lesa synovi - a tak se drobí - hynou a mizí lány -mění se v pololány - a čtvrtlány - v chalupy a konečně rozparcelovány mizí jako pramen v písku...

Ale tenkrát stavovská pýcha byla v jednotlivých rodech - a svému rodu přinášeli sourozenci tu nesmírnou oběť a nežádali ani píď otcovské půdy - spokojili se podílem -někdy dost skrovným - šli na řemeslo anebo i do služby a snažili se jiným způsobem poctivě ve světě někde zakotvit...

"Nedělitelnost statků" - tento moderní dnes požadavek -už tenkráte na Šumavě a na českém jihu dobře znali.

"Švarcenberk má víc - a nedělí," říkali naši sedláci a chránili statek tak jako by to byl opravdu nějaký knížecí fidei komis'.

Takové bylo sociální pozadí i Cimburovo. Věděl, že je povinen svému rodu, aby doma - v Semicích nezchudl -obětovat se - a obětoval se rád a oddaně.

Nechápali všichni - zvláště ne chasa - tu vážnost a za-mlklost Cimburovu - on také nikomu - vyjma hospodáři -nerozkládal svoje tužby a přání a tak si zvykli hledět na něho jako na člověka předčasně zralého, tuze usedlého a vážného - kterému se víc už nikdo neodvážil posmívat.

Utvrzovala je v tom i nelíčená a upřímná Cimburova zbožnost. Na statku každý večer modlíval se s dětmi a sedlák vážně uvažoval - neměl-li by nechat modlit se Cimburu i u stolu. Ale pouze z obavy, že by si tím v očích ostatních členů rodiny a čeládky, jež v létě bývala hojná

- zadal, sama sebe snížil - zůstalo při jídle všecko při starém řádu.

Do kostela chodil Cimbura pravidelně každou neděli a v každém počasí. Nemohl-Ii do Putimi někdy, šel do Písku

- kde bvlo mší několik. Na křesťanském cvičení nescházelnikdy. Chodíval záhy, včas do kostela a tam pod kruchtouv kostele sv. Vavřince v Putimi měl svoje zamilovanémístečko. Modlíval se z knížek, ale rád - velice rád zpíval.Když přestali po mši nad ním muzicírovat a rozhlaholilo sestarobylým, gotickým kostelíkem: "Hospodine, pomilujny" anebo "Svatý Václave" - neodolal Cimbura, sklaplknížky a jeho jadrný, sytý hlas -jak vpadl - bylo znát mezivšemi hlasy. Zpíval si pobožné, vážné písně i za pluhem -ale jen na podzim, když v přírodě bylo ticho. Po jarunaslouchal, protože zpívali skřivánci, sýkorky, pěnkavky,kosové a špačkové. Každoročně putoval o chlebě a vodě -pěšky buď k Sepekovské anebo Podsrpecké Matce Boží -a smál se poutníkům - vezoucím se na bryčkách a že-břiňácích, i těm, kteří tahali se s rancem jídla...

"Pěkná pouť! Posvícení a ne pouť," - usmíval se a odmítal pozvání, aby si na vůz přisedl, buchtu anebo pomazánku na chleba přijal. - Práce v neděli za žádnou cenu nebyl by se dotkl - vyjma ve žních, kde se jednalo o boží dar. - Doslova "odpočíval v neděli a ve svátek od práce". - I když měl práci nějakou rozdělánu - v neděli k ní se nevrátil. A měl takových "rozvrtaných věcí" jak on říkal - plno. Dovedl si všeho všimnout, všecko si promyslit a rozvážit. Pustil se do hodin, když vypověděly službu a spravil je, spravil selce kolovrat, másnici, uměl koše plést, střechu došky pošívat, líšeň udělat, topůrko vysekat, násadu vystrouhat, houžev ukroutit a celou zimu tak na něčem piplal a řezal - ale v neděli sáhl po knize

Tak v Hradišti zrál člověk dobrý, křesťan spravedlivý, zkušený muž a chytrý hospodář - silák - Jan Cimbura.

Kapitola V.

Zítra začneme s Pánem Bohem sekat luhy," - řekl jednoho dne před sv. Janem Křtitelem sedlák Kovanda.

Naklepané a na kosištích naražené kosy visely už pod kůlnou přichystány a nové hrábě stály v koutě pod nimi.

Cimbura byl by radostí zavýskl. Senoseč byla jeho nejmilejší prací. Na "luzích" byl by trávil celý den, protože se rozkládaly u samé řeky - na pravém břehu křivotoké Otavy. A tu řeku on ze všeho nejvíc v Hradišti miloval. Rád sedal v neděli odpoledne na jejím břehu, rád se v ní koupal v podvečer, rád se na ni i zezdáli při práci zahleděl. Jako tepna ohromného těla - tak mu připadala - plná bystré vody, modravé, nesoucí dlouhé vory a živící hejna rybek. Někde se schovávala cudně, obalovala se vrbami a olším, jinde obnažila se náhle, nahá zaleskla se na slunci jako ocel a zahrála jako roztavené stříbro. Kroutila se a vinula jako lesklý had zelenou travou lučin a drobné vlnky její cestou si tiše šuměly a zpívaly. Byla čistá, takže na dně bylo vidět lesklý, zlatem promísený její písek...

Ale líbila se mu, i když po jaře se zkalila, když jarní vody v ní jakoby kvasem počaly se zvedat - kynout a bobtnat ve březích, když vlny na ní hrozivě rostly, dmuly se, olizovaly trávu na březích, podmílaly kořeny vrbin, vařily se a hučely, jako nad ohněm se pěnily, až náhle pře-kypěly, přes břehy přetekly a voda rozlila se po lukách. Řeka při tom vychrlila ze sebe všechnu špínu a vyčistila se tak pokaždé po jaru. Pomrvila louky, zanechala po křoviskách kal, písek a bláto, všecko, co lidé do ní naházeli kusy šatů, střepy, zdechliny zvířat - a sama vrátila se pak opět čistá, tichá do svého lože. "Jako muž když si zahýří -rozhněvá a překypí," říkal si Cimbura při pohledu na rozvodněnou Otavu. I on někdy bývá jako ta řeka rozlitá nespoutaná... Řeka k němu mluvila jako živá, šeptala mu, on jí rozuměl, a proto u ní nejraději pracoval - stoky dělal, ryl, břehy opravoval anebo sena a otavy - husté jako kožich a vonné jako ambra - sekal.

Z lásky k řece i kouřit se naučil. Týrali ho vždycky za Časného jitra mšice a komáři - celou tvář míval opuchlou a bílými, tvrdými pupeny posetou.

"Nic není proti tomu než dýmečka - s tou člověk má se blížit ke hmyzu každému - ke včelám i vosám, ke mšicím i komárům - Pán Bůh nedal tabáku darmo růst," - rozkládal Kovanda a Cimbura poslechl a pořídil si krátkou bradku a co nedělal ani na vojně - to dělal v senách a Otavách za časného jitra - kouřil. A později, když si navykl, kouřil pravidelně - omlouval svoji slabost a říkal

- "tomu mě řeka naučila - ta je tím vinna -"

Když druhého dne ospalé slunéčko vstalo na východě, na Kovandových luzích už kroutili se čtyři sekáči. Sedlák v čele, Cimbura v jeho patách a dva podruzi. Louka voněla

- jako bolestné slzy zaleskla se rosa v květných, na smrtodsouzených kalíšcích a zablýskala, jako by to byly drahokamy. Kosy dosud ostré zakusovaly se do husté trávy a zasekáči rostly dlouhé, jako brázdy pravidelné řady husté,pokosené trávy.

"Bude pršet -" řekl starostlivě Kovanda, když dosekl jeden řad a pozdvihl hlavu ke slunci. Svítilo matně a bylo obetkáno závojem bílých průhledných obláčků.

"Bude - komáři štípou jako zběsilí," potvrdili ostatní a vypouštěli mohutné kotouče dýmu.

"Dým padá k zemi a žáby ani se neozvou."

A neprorokovali špatně. Sekali ještě celý den i druhý -ale k večeru snesl se tichý déšť - nebe zatáhlo se mrakem jakoby režnou plachtou a z něho pršelo, jen se cedilo.

Sedláci sekali dál. Síkli Chmelíčkovic i Porazilovic a těšili se, až Bůh dá a slunce vysvítí - že pak to rychle bude schnout. Sekalo se výborně - protože tráva byla mokrá a křehká.

Ale čtvrtého dne zůstali jako na povel všichni doma. Pršelo dál - a situace stávala se hrozivou. Otava zlověstně šuměla a voda v ní rostla.

"Farské luhy u Putimi jsou už pod vodou," hlásal kdosi.

"I copak Blanice - ta blázní vždycky první."

"Má úzké břehy a malý spád. Když naroste Otava jen o poznání - už se dusí Blanice - kam téci nemá - ba i voda z Otavy tlačí se do ní," těšili se sousedé a pilně pozorovali řeku.

"Aby tak - nedej Bože -" lekali se a báli se domyslit. "Přcběhne-li voda přes břehy - poplave pokosené seno k Písku..."

Až dosud šla jenom voda. Nenesla nic s sebou - ani trávu - ani kusy prken, ani dříví -. Bylo vidět, že nahoře kolem Strakonic a Sušice není ještě zle. I vory hnaly se po ní.

"Jak je?" křičeli na ně ze břehů.

"Dosud není zle - jen pršet kdyby přestalo," odpovídali voraři.

Týden drželo nebe a řeka celé Hradiště v napětí a hrůze - než konečně vysvitlo černými mraky zlaté slunce.

Pozdravili je všichni jako svoje vykoupení a oddychli si zhluboka. Luka byla sice pod vodou, ale byla to jen "zrcadla" - voda stojatá - která se vsákne do země, a jak klesne hladina v řece, vytratí se sama sebou. Ale pokosené seno musí se vyvážet z dolíků na vyšší polohy, aby zbytečně nevymoklo - nezahnilo - neztratilo chuť a vůni.

Hned odpoledne vyhrčely vozy a namířily na luka.

Do rozmoklé půdy zařezávala se kola, koně se bořili -místy brodili se i vodou - ale vyváželi pilně vůz po voze a shazovali trávu, ze které voda crčela na tvrdu a suchu. Zeny podkasané, muži s plátěnkami ohrnutými, všichni bosi pracovali do úpadu.

"Poberem?" optal se Kovanda stojící ve vodě a vyhazující k vozu chuchvalce promočené trávy.

"Poberem," - odpověděl Cimbura. Nechtělo se mu ještě jednou se vrátit - nestálo to už za dvě fůry - "na jednu to všecko naložím," - řekl proto sedlákovi a vidlemi zvedal ohromné kusy těžké, syrové trávy, až násada v ruce jako proutek se mu prohýbala.

Naložil vrchovatý vůz, a když místa už nebylo - skočil do žebřin - sešlapal trávu a nakládal dál.

Konečně byli hotovi. Sedlák odešel k řece umýt si zablácené nohy.

Cimbura stáhl s líšně natočené opratě a mlaskl jazykem. Koníci schýlili hlavy a zatáhli. Ale vůz se ani nehnul.

"No - copak - snad neuvezem?" usmál se vesele Cimbura.

Od řeky obrátil se Kovanda. Spatřil vůz zakrojený do louky.

"Cimburo - šlehni do koní -" vykřikl rychle - "vyjeďkalupem - nebo nevyjedeš"

Ach - Cimbura biče vůbec s sebou neměl a snad sám by byl raději snesl ránu, než aby udeřil němou tvář a docela už koně - Dobráka anebo Divokou.

"A vyjedu - strejče - vyjedu - dá-li Pán Bůh," umlouval svým dobráckým způsobem poplašeného hospodáře - a hleděl si dál koní.

Přitáhl řemeny, plácl jimi koně po širokých zádech a zahoukal na ně laskavě: "ha hou - koně - výje - vístaha."

Ti cítili že jde do živého. Rozkročili se a zvolna jako na tvrdé silnici zaléhali do postrojů. Chomouty zavrzaly, po-straňky se napnuly a koně jako dva šrouby opírali se o zem - víc a více a - bořili se víc a více.

"Stůj!" zahřměl sedlák a rozběhl se k vozu. Ale bylo pozdě.

Koně propadli se až po břicha a vůz zakrojil se až po nápravy. Dobrák s Divokou úzkostlivě zvedali hlavy do výše - krky natáhli - hřívu i ocas zježili a nozdry se jim rozšířily. Cítili nebezpečí, ale cítili i svoji sílu. Zdálo se jim, že jsou lapeni do tenat, jejich nohy že jsou spoutány a že musejí rozbít - přetrhat všecko, aby se osvobodili. Ze strany na stranu zmítali sebou, trhali se, svaly jako boule naskakovaly jim na bocích a hned vzápětí se ztrácely. Na krku a po celém těle naběhly jim žíly a tvrdě rýsovala se jejich klikatá síť pod jemnou kůží. Bylo vidět, jak hraje v nich každý nerv, jak pudem sebezachování třese se v nich každý sval a každá žíla. Zoufale kroutila se jejich těla, hřbety hrbily se a zase prohýbaly a z hlav do výše zvednutých dral se šílený, vysoký, nezvyklý řehot... Ale marné bylo jejich úsilí. Nohy jejich pevně jako v pasti tkvěly v hlinité půdě. Na ty jejich nohy, na štíhlé, jako struny tenké nohy padl Kovandův zrak nejdříve a on plný hrůzy vykřikl: "Nohy - nohy si zulámou!" - V té chvíli projelo mu hlavou, jak měl za to spřežení zde vysázený tisíc zlatých ve stříbře a on je nedal. "Když je může mít kníže Lobkovic na Vráži, může je míti sedlák Kovanda v Hradišti," řekl si furiantsky. Na to si vzpomněl a "tisíc zla-tejch! Tisíc zlatejch" zděšeně vyrážel, přitom z hrdla staženého úzkostí.

"Odstrojit!" - "Vypřáhnout!" - "Postraňky přeřežte!" "Od voje hlavy odepnout" ozvaly se zmatené rady po okolí a ze všech stran hnali se sem lidé.

Cimbura chvilenku stál jako omráčený. Ne - to se mu nestalo dosud - to jakživ neviděl. Pln lítosti a soustrasti hleděl na svíjející se koníky. "Nu tak jim přece pomoz-hlupáku," ozval se v tom poplachu vlastní - vnitřní Cim-burův hlas - "vytáhni je" křičel hlas dále. A Cimbura rázem ožil a jedním skokem octl se u Divoké.

"Nunu - koně - nu Divoká - nu," ozval se Cimbura chlácholivým hlasem a koně na chvíli se ztišili. Otočili k němu ustrašené svoje oči - a hlavou táhli se k němu. Cítili blízkost svého přítele, a to jako by je naplnilo důvěrou.

Kovanda jedním tnutím přeřezával postraňky a Marján-ka odpínala koním řetězové návojníky. Ale Cimbura stál na voji - ležící na samé zemi uprostřed mezi koni a sehnul se k Divoké - popadl ji jednou rukou za chomout - druhou za široký kožený pohřibetník. Kůň jako by větřil pomoc - vší silou vzepjal se nejdříve předkem do výše a vzápětí hned i zadkem vyhodil - vesele zařehtal a volný jako vítr uháněl k Hradišti...

Valach toužebně, bolestně zaplakal.

"Hned - Dobráku - hned ti pomohu," chlácholil ho Cimbura a už zvedal i jeho, až jizva ve tváři barvila se rudě a oči krví se podlévaly. Ale tu už i druzí přiskočili a pomohli. Za ocas, za hlavu, za hřívu, kde se kdo chytil -zvedal zabořeného koně do výše. Vyzvedli ho - ten se otřásl a jako šipka letěl dlouhými skoky za Divokou.

"Koně - celého koně zvedl sám a sám a jako pírko postavil ho na nohy -" říkali sedláci a s úžasem hleděli na Cimburu. Ten se díval, jako by se nic nebylo stalo a hmoždil se s vozem.

"Nech toho, chlapče -" přistoupil k němu Kovanda -"zachránil jsi mi tisíc zlatek - Pán Bůh ti to odplať" a potřásl mu rukou.

Ještě víc si ho zamiloval - ale nejen on - nýbrž zamilovali si ho i oba zachránění koně. Když ozval se Cimburův hlas, ihned ušima stříhali. Když na ně zavolal, přes všecko k němu běželi, a když v jízdě jazykem na ně mlaskl, - vydalo to víc, než když sedlák bičem zapráskl.

Silák Cimbura zamiloval si je také - mazlil se s nimi, hladil je, mluvil na ně, a když hospodář s nimi odjel do Písku anebo pana radu vezl jimi až do Prahy, stýskalo se mu po nich a on ani dočkat se jich nemohl...

Kapitola VI.

O síle Jana Cimbury šla už slavná pověst po celém Píseckém kraji. Schválně zašli si sedláci ke Kovandovi, po mši v Putimi i v Písku se zastavovali, hradišťských se vyptávali, není-li mezi nimi čeledín Jan Cimbura, silák, ten, co slouží u jejich starosty - že by ho rádi spatřili, rádi že by na vlastní oči viděli člověka, kterému, jak pověst dí, zapadlo spřežení v blatech a on je ze blat vytáhl.

Kroutili nedůvěřivě hlavami, když spatřili človíčka jim ve všem podobného, s milým úsměvem a dobráckou tváří. Ale přece věřili a sláva jeho rostla. Nejvíce šířil ji sám sedlák Kovanda, hrdý na svého pacholka. Ten nejvíce a nejraději o Cimburovi mluvil i při úředním jednání, na schůzích starostů z celého kraje - o trzích výročních -o poutích a posvíceních překypovaly jeho rety chválou Jana Cimbury.

"A je to přítel koní a milovník jich nad všeliké pomyšlení," vykládal s nadšením, "já ho seznámil s koněm - protože v Semicích, doma, ani na vojně s koněm se nesblížil, ale on mne překonal -. Zkrotí každého i nejohnivějšího - do očí mu pohlédne - a už ne divoký kůň, ale krotký beránek stojí a chvěje se před ním. Nuže - Chmelíčku -vypravuj - sám vypravuj - aby věřili."

"Je to vskutku tak, jak Kovanda praví," potvrzoval soused - "koupil jsem koně - v Netolicích jsem ho koupil -je krásný - žemlový - dvacet pěstí vysoký - šíji má dlouhou, jako labuť prohnutou, nozdry veliké a oko bystré, je tedy smělý a udatný. Na trhu ve všech zkouškách obstál - nohy jsem mu zvedal - sám jsem ho strojil - zapřahal - sám jsem ho ve voze projel - ,výborný kůň' řekl jsem a vysadil za něho tři stovky. Byl mou radostí a potěšením - asi čtrnáct dní už žral můj oves - když ztratil v poli podkovu. Sám kvečeru vedl jsem jej za ohlav do kovárny. A hle - sotvaže mu kovář kladívkem na kopyto poklepal - vytáhl se z ohláv-ky - jako mřín z ruky se mi vysmekl - zařehtal a jako vichr pádil splašený po návsi vzhůru. Seběhli se mužští

- s biči přiběhli a do kola jsme si ho zahnali. Ale nikdo -ani já neodvážil jsem se k němu. Točil se zadkem a bilpo každém, kdo se jen o krok k němu přiblížil - zuby cenila výhružně řehtal. ,Nebude jinak,' myslíme už všichni"bude třeba do oka ho chytit - provazem ho spoutat,' kdyžvtom přišel tuhle Kovandův pacholek - Cimbura přišel.Bez biče - s holýma rukama postavil se proti koni - podívalse nejdřív na zem - pak na koně - a už skočil po něm -chňapl - za chřípí ho chňapl - rukou trhl a kůň klečel předním na předních kolenách - a Cimbura jej přivedl zkrotlé-ho a chvějícího se na celém těle jako ovečku do kovárnyzpět."

Jako pěny poslouchali zbožně a tiše sedláci. Dovedli ocenit smělost, velikost toho výkonu a byli dojati, okouzleni.

"Jednou špatně zajel můj pacholek," - ozval se Porazil, aby i on přiložil lístek do slávověnce Cimburova, protože cítil, že tím roste také sláva jeho obce - sláva Hradiště -"jak vjížděl do dvora, malý rejd vzal a kolem o pilíř zachytil. Předkem projel, ale zadní kolo opřelo se o zeď. Fůru pšenice vezl, až se žebří prohýbalo. Co dělat? Počal tahat koně a couvat s nimi do vršku. Koně až na ocasy sedali -jak se vzpírali - ale vozem nehnuli. A Jíra před vojí bil a bil je vztekle přes hlavy. Jdu domů s vidlemi na rameně

- abych fůru pomohl smetat a zdaleka už vidím, co sestalo. Bylo mi jasno, že se koně musí vyprahnout - řetězže se musí dát vzadu na rozvoru - koně do toho a ti žemusejí vůz pozpátku vytáhnout až do cesty."

"Tak - tak" kývali souhlasně sedláci hlavami.

"Ale vtom spatřím Cimburu," pokračoval Porazil -"jako vítr přeskočil plaňka Kovandovic, ,uč se jezdit a netýrej teď koně,' vykřikl, popadl za kolo a za rozvoru a celý zadek vozu i s nákladem odsadil do cesty a jakoby nic -řekl: jeď - už to půjde -"

"To že udělal?"

"Ano, to udělal -jako hračku to dokázal."

"A přitom je vám měkký jako dítě - takový citlivý člověk," ujal se slova znovu Kovanda, aby v chvalořeči pokračoval a činům Cimburovým korunu na hlavu posadil -"nikomu neublíží - i myši - když jeteliště oře a myši vyorá - i s hnízdem je stranou na mez položí, všeho malého i slabého vřele se ujímá, ošetřuje koťata a krmí je, vlastní stravou přilepšuje kuřátkům, housátka ze stínu zahání na sluníčko, malému pejsku se vyhne - s kozičkou po dvoře se honí -"

"Člověk podle srdce Božího," doložil kdosi.

"Tak - tak," přisvědčili všichni plni obdivu a úcty k čeledínu Janu Cimburovi.

Kovanda už ve všem důvěřoval svému moudrému pacholkovi, ve všem na něho se spolehl. Aby mu podal o tom důkaz, umínil si zvláště ho vyznamenat.

"A znáš cestu do Prahy?" optal se ho proto, jako by neslyšel.

Kapitola VII.