Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Libor Petříček

Konec JUDr. Petra Dvořáka

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Konec JUDr. Petra Dvořáka

Konec JUDr. Petra Dvořáka

Libor Petříček

Všechny osoby v této knize jsou skutečné, stejně jako jejich příběhy a osudy

a jakákoli podobnost se smyšlenými postavami, knižními či filmovými a jejich virtuálními životy

je čistě náhodná.

1.

JUDr. Petr Dvořák ležel na posteli. Noha ho už tolik nebolela, což byla docela úleva. Nakonec to tu nebylo tak nepříjemné, jak se původně obával. Po tom každodenním shonu si tu alespoň pár dní odpočine. Překvapilo ho, jak se problémy, které se mu jinak dnes a denně valí na hlavu, dokáží zmizet, když prostě zmizet musí a jinak to nejde.

"Asi nejsem tak nepostradatelný," pomyslel si, "což je na jednu stranu pomyšlení poněkud tristní, leč z druhé strany potěšující. Hlavně se to nesmí dozvědět klienti. Ještě, že jsem nakázal Monice, aby každému s patosem objasnila nebezpečí, ve kterém se jeho kauza ocitla, když nejsem k dispozici, ale že coby klient má při vší smůle přesto fantastické štěstí, neboť to bylo jen koleno a je to na pár dní."

"Monika lže fantasticky, měl bych jí přidat," pomyslel si, "nebo přefiknout," pokračoval chvilku v úvaze přemýšleje, co by ho vyšlo levněji.

"Jenže, co je v domě, není pro mě," zabručel si, i když dobře věděl, že to pravidlo nebere tak doslova, a pokud jej vůči Monice dodržoval, nebylo to ani tak kvůli pravidlu samotnému jako proto, že Monika není jeho typ ("je moc vysoká a má malý prsa") a potom z důvodu neskonale důležitějšího, s prvním závažností nesrovnatelného - dvakrát to v opilosti zkusil a neuspěl. Co kdyby to někdy zkusil střízlivý, napadlo ho vzápětí, jenže střízlivý to zkusit nemůže, neboť střízlivý dodržuje pravidla a (varovně zdvihnutý prst) co je v domě, není pro mě.

"Začarovaný kruh," pomyslel si. Nemuselo by to být tak špatné, nemusel by pořád běhat za kdejakou sukní, mohl by se před ní pěkně v pohodlí doma naparovat doma a tvářit se jako "big boss". No jo, jenže co je v domě, není pro mě, uzavřel celý problém, a hlavně, "ty prsa sou fakt malý."

"Ták, chlapci, budeme měřit teplotku," zašvitořila sestra Jana (Janička, jak jí v duchu říkal) a vtrhla přímo do středu pokoje krokem téměř tanečním, propracovaným k dokonalosti po tisíci službách zde, na ortopedické klinice Na bojišti, Praha 2.

"Nožička už nebolí, pane doktore ?" pokračovala v každodenním rituálu, "redony už nesají, pan primář bude mít radost, za pár dní, po neděli poběžíte. Možná," dodala opatrně, dobře vědouc, že místní "lucerny medicinae" nemají rády, když jim někdo kafrá do řemesla, byť by to byla jinak všestranně zasloužilá pracovnice.

"Nebolí, aspoň ne nějak moc," odpověděl, "dneska večer jste tu vy, sestři? Ať vím, kdo mi zase bude sát krev a tak ..."

"Odběr krve máte psaný až zítra, to se na vás vyřádí Jituška, ale jinak tu jsem dneska já, až do rána bílého, stejně jako včera, dnes i zítra. Proč se ptáte, máte mě už plné zuby ?" široce se na něj usmála, vyzývavě, jak trochu domýšlivě usoudil náš hrdina.

"To v žádném případě, spíš mě zajímá, kdo do mě zas bude vrážet jehlu. Od vás to vždycky přijímám tak nějak s pokorou, asi pro pohled do vašeho, dovolte mi to říci, proklatě malého výstřihu, který si tak občas dopřeju," zkusil zaflirtovat.

"A já se zase rád na vás podívám zezadu, když tady panu doktorovi dáváte injekci, dneska se tak krátké sukně často nevidí," přidal se spolupacient ing. arch. Kapusta, ležící na posteli naproti.

"Ale, ale, pánové se nám nějak rozjeli, budu hlásit panu primáři, že váš zdravotní stav se vylepšuje, že, pane inženýre," dodala sestra, rozdala teploměry a tím odkráčela pozoruhodným, jaksi houpavým krokem, který uváděl do smyslně vířivého pohybu horní i dolní k tomu přírodou a střihem šatů určené partie, kterými ji Stvořitel obdařil ("a to více než dostatečně," konstatoval Petr) a pro něž připoutávala pozornost jak pacientů, tak lékařů.

"Zajímalo by mě, kolik těch doktorů tady přefikla," vyjádřil otázku, která visela ve vzduchu ing. arch. Kapusta, světoběžník v důchodovém věku, který často osazenstvo pokoje bavil vyprávěním svých erotických zkušeností situovaných ovšem většinou do doby krátce po válce a pro dnešek již proto poněkud nepraktických.

"Řek' bych, že všechny," odpověděl mu Dvořák zasmušile.

"Proč tak soudíte, pane kolego ?" zeptal se Kapusta.

"Protože všem tyká," řekl na to Dvořák a pokračoval: "U těch mladejch doktorů by to nakonec nemuselo bejt tak podezřelý, ale vona tyká i těm starším, jako jediná z těch mladších sester, a to musí být jedině za zásluhy. A pochybuju, že by si tu výsadu zasloužila jako součást vyznamenání 'Za vynikající práci'. Ostatně, kterou sestru byste si vybral vy, pane architekte, být zdejším chirurgem za dlouhých zimních večerů, abych tak řekl?"

"No, když přihlédnu výhradně k exteriéru, tak nepochybně tuhle, jak se jmenuje, Janičku, že, jenomže já jsem pán v letech, ze mě by ta ženská nejspíš vytloukla duši a navíc, řekl bych, se k mému věku jaksi již nehodí. Ale k vám se myslím docela má, pane doktore, to, jak vám vždycky předvádí, čím ji pán bůh obdařil, není myslím jenom náhoda, nakrucuje se před vámi jako holub na báni, teda jako holubice na báni," upřesnil Kapusta.

"Myslíte?" ožil Dvořák, "faktem je, že je to fešanda, takový klasický typ, ne?" řekl a začal o Janičce přemýšlet jako o ženě. To ostatně činil často, krátit čas erotickými fantaziemi patřilo k jeho oblíbeným zábavám a jak musel uznat, zdejší sestra Janička, v jeho představách oblečená tu v kůži, tu v plavkách, nejčastěji však neoděná vůbec, zabírala v oněch fantaziích čestné místo. Pak si představil jemné a dlouhé prsty sestry Janinky hnětoucí jeho šíji na nějaké imaginární pláži, ale hned se znepokojivě ošil, když si uvědomil, kolika zlatými prsteny jsou ty prstíky ozdobeny. "Z platu sestry si je asi nekoupila, prodejný potvory jsou to všechno, ženský, mrchy jedny," vyvodil z toho, povzdychl si a sáhl po knížce povídek od Libora Petříčka. To ho vždycky uklidnilo. "Ten chlap mi píše z duše," pomyslel si, aniž věděl, jak velkou má pravdu.

V tom se rozrazily dveře a dovnitř vtrhl zdejší Napoleon, malý velký muž, přednosta oddělení MUDr. Švarc, v patách za ním Janička s charakteristickým vířením všeho, co má na ženě vířit, aby to všem osobám mužského pohlaví v dohledu ve věku od dvanácti výš patřičně povzbudilo činnost žláz s vnitřní sekrecí. MUDr. Švarc, sám v podstatě přírodní úkaz, nevěnoval Janičce jako přírodnímu divu konkurenčního typu žádnou pozornost a chaoticky rotoval po místnosti mezi ležícími pacienty. Náhoda tomu chtěla, že tentokrát zamířil k JUDr. Dvořákovi jako k poslednímu, když však před tím na něj již vychrlil své obvyklé otázky: "Jak se máte, pane doktore? Nepotřebujete něco? Noha nebolí? Teploty nejsou?" Na odpovědi nikdy nečekal, a tak Petra, který stereotypně odpovídal jen ano - ne, podle toho, co z otázek stačil zachytit, překvapilo, když svou poslední otázku, jak se hraje squash, zopakoval: "No tak, jak se to hraje, pane doktore, já to nikdy neviděl .... ?" otázal se a světe div se, zmlkl, vyčkávaje odpovědi. JUDr. Petr Dvořák se zarazil. Při příjmu před týdnem na dotaz po původu zranění mu bylo stydno přiznat, že si ho uhnal při celonočním satyrském škádlení se s jednou ze svých dlouholetých favoritek Jituškou, když oslaben několikahodinovým podáváním výkonů na poli lásky a ovlivněn třemi sedmičkami bílého vína "Mopr" (červené většinou nepil) si pohazoval s taktéž znavenou Jituškou tak nešikovně, že se přitom kolenem propadl do mezery mezi postelemi. Omámen alkoholem a koňskými dávkami pohlavních hormonů si však svého zranění nepovšiml a tak si meniskus "dotloukl" až k chirurgickému zákroku s následnou hospitalizací. Na příjmu ho potom nenapadlo nic lepšího než ohlásit, že k úrazu přišel při squashi, inspirován jakýmsi spolupacientem, který se mu tím při čekání na chodbě kliniky pochlubil.

"Podnikatel, co?" reagovala na to sestra vystavující kartu.

"Advokát, takže vlastně podnikatel," odpověděl potěšen, že si vybral mechanismus úrazu hodící se k jeho společenskému postavení, leč bližšími znalostmi o této hře nijak nezasažen. Nyní však nezbylo než MUDr. Švarcovi cosi odpovědět. Zavzpomínal proto a poté přesvědčivým hlasem popsal svou představu pravidel badmintonu lehce upravenou tušením, jak se asi squash hraje.

"Tak to je něco jako badminton," zahlaholil přednosta, "nic nového pod sluncem, že, Janičko?" obrátil se na přírodní úkaz, který stál za ním a jehož sportem utužená postava hrozila tím, že by mohl cosi o squashi vědět. Úkaz však nevěděl nebo nechtěl vědět a jen se usmíval, vypnuv svá bujná ňadra dmoucí se jinak v pravidelném rytmu spolu s dechem skrze hluboký výstřih do přítmí pacientského pokoje č. 101.

"To vypadá pěkně," pokračoval Švarc, tentokrát však již o koleni. "Když to vydrží do pondělka takhle, tak vyndáme redony a poběžíte domů, ale ten podnikatelský badminton si chvilku nezahrajete a vůbec na tu nohu budete muset být opatrnější." Pak se obrátil k Janičce, vychrlil ze sebe několik dalších pokynů a odrotoval k další posteli. Za chvíli bylo po vizitě.

Nastal čas večeře. Každý pacient obdržel plastový tác, na němž, jako obvykle, byl talíř naplněný hmotou těžko definovatelné konzistence, neurčité barvy, chuti a zápachu.

"Zase kolínka, já se na to ...," zasupěl pan Bichrt, nespokojený jako obvykle s žádným zde podávaným pokrmem. Ostatní své pocity nevyjadřovali až natolik expresivně, nicméně postupné odkládání lžic po několika prvních soustech svědčilo o tom, že pocity pana Bichrta jsou všeobecně sdíleny. Ne však dalším pacientem JUDr. Zelenkou. Ten svou aktivitou, obvykle projevovanou jen několikrát denně, pravidelně však v době oběda a večeře, udivoval. Na jeho chuti k jídlu by možná nebylo nic pozoruhodného, nebýt věku páně doktora Zelenky. Bylo mu totiž 94 let a dožil se jich v obdivuhodné duševní a nakonec i tělesné kondici. Jediné, co mu zřetelně nesloužilo, byl sluch a to se projevovalo nejen v komunikaci s okolím, ale i při běžných činnostech, při kterých mu chyběla sluchová korekce vlastního jednání. Při jídle proto dával nepokrytě a dosti hlučně najevo, že mu chutná.

"Já to nemůžu poslouchat, já bych to nedal ani prasatům a von se krmí s takovým nadšením, jako by tejden nejed'," prohodil svou oblíbenou repliku na toto téma pan Bichrt.

"Proto se taky dožil takového věku, protože jí všechno a nevybírá si," na to Petr.

"Myslíte, pane doktore?" nedůvěřoval mu Bichrt.

"Určitě, když tu byl naposledy ten jeho synovec, ten mladej doktor, no von to bude nejspíš nějaký prasynovec, nebo tak něco, tak říkal, že byl v padesátých letech ve Valdicích šest let, no a tam se asi moc nevyvařovalo," sdělil plénu svůj názor Petr.

Doktor Zelenka nic neslyšel a pokračoval v požívání kolínek. Patřičně nahlas.

"No jo, ten nás ještě přežije všechny, no vás možná ne, pane doktore, ale nás ostatní tady určitě," řekl ještě Bichrt a nedůvěřivě se na JUDr. Zelenku díval.

Doktor Zelenka dojedl. Rozvážně odložil lžíci a několikrát hlasitě zamlaskal. Přitančila Janička: "Ale, ale, chlapci, tady nikdo nejedl, jenom tady pan doktor Zelenka, ten taky bude nejdřív zdravý. Chutnalo vám, pane doktore?" zeptala se dr. Zelenky.

"Cože, říkala jste něco?" zaregistroval dr. Zelenka, že je tázán.

Janička zopakovala svůj dotaz hlasitěji.

"Nerozumím, ale počkejte, vezmu si naslouchadlo," rozhodl se a začal štrachat ve svém stolečku. Všichni si povzdychli, neboť naslouchadlo dr. Zelenky bylo ďáblovým vynálezem. Stávalo se sice, že s ním lépe slyšel, ale nesrovnatelně častěji ten přístroj pískal, vydával zvuky v celém spektru vlnových délek a byl zdrojem rozruchu na celém patře kliniky.

Janička v panice prchla. Petr si nasadil sluchátka svého walkmana a zbytek pokoje se začal modlit, aby to celé dlouho netrvalo. Problém byl totiž v tom, že vysvětlit dr. Zelenkovi, jak jeho sluchadlo nesnesitelně píská a jinak otravuje ostatním život, bylo možné, jen když ho měl nasazeno a funkčně zapojeno, tedy tak, že nepískalo. Jenže pak už zase nebylo co vysvětlovat, a i když to někdo zkusil, byl stižen zřetelným opovržením důstojného starce dr. Zelenky, který nechápal, proč je s takovou banalitou obtěžován, když přece sluchadlo nepíská.

"Typický problém kvadratury kruhu," řekl jednou Petr v zoufalství po téměř půlhodinové snaze domluvit se s dr. Zelenkou na toto téma v atmosféře naplněné pištěním sluchadla.

"Cože?" zakřičel na to dr. Zelenka.

"Kvadratura," zaječel Petr, "kvadratura kruhu," avšak bez zjevného úspěchu. Pak obvykle nezbývalo než přistoupit k hrubému násilí. Na to musela být přivolána sestra a žádná z nich to neměla ráda. Dr. Zelenka totiž útok na sluchadlo považoval za přímý útok na svou osobní integritu a choval se podle toho.

I nyní po jisté době bylo jasné, že vyřešení tohoto problému se bez razantního násilí neobejde.

"Třeba mu dojdou baterky," vyjádřil planou naději ing. arch. Kapusta.

"Nedojdou," chmurně pronesl Bichrt, "byl tu ten synovec a namontoval mu nový, další má v šuplíku."

"Nějak to zlobí a takovou fůru peněz to stálo," zakřičel dr. Zelenka, zjevně rozradostněn tím, že své sluchadlo slyší, "ještě, že mám náhradní baterky, Tomáš jich přines spoustu, mám je v šuplíku."

"Ježíšmarjá," zaskučel ing. arch. Kapusta, "já to nevydržím, já zavolám sestru." Jak řekl, tak i učinil. Po chvíli do pokoje sestra skutečně vstoupila, velká statná žena středního věku, která okamžitě pochopila o co jde.

"Tomáš mu přines baterky, co?" prohodila dovnitř pokoje a bez čekání na odpověď se naklonila k dr. Zelenkovi a mocným hlasem zvolala: "Píská vám to, pane Zelenka!"

"Cože?"

"Píská to, ostatní to ruší."

"Ještě jednou, já vás totiž neslyším, vono to píská."

"No právě, pány to pískání ruší!"

"Cože?"

"Ježišmarjá," ozval se pan Kapusta.

"Já se na to ...," pravil pan Bichrt.

Petr se pokusil přidat walkmanu na hlasitosti, ale jemu baterie nikdo nepřinesl a ty, které v přístroji byly, na technickou a energetickou převahu přístroje páně Zelenky nestačily.

Sestra se pokusila sluchadlo nasadit. Pořád totiž existovala teoretická možnost, že poté sluchadlo přestane pískat, začne fungovat a dr. Zelenka se bude moci otázat Janičky, co že mu to chtěla.

"Víte, ona mi něco chtěla ta sestřička a já jsem ji neslyšel, tak proto si to sluchadlo teď beru," snažil se dr. Zelenka vysvětlit, proč se domáhá sluchadla.

"Co mu chtěla, pánové?", zeptala se sestra.

"Ale nic."

"Cože?" neslyšela tentokrát sestra.

"NIC!!!", zařval Bichrt.

"Aha," odpověděla sestra a pokračovala v pokusu vrazit jednu část naslouchadla dr. Zelenkovi hlouběji do ucha.

Petr si s povzdechem sňal sluchátka z uší a walkmana vypnul.

"Budete mu ho muset sundat a vypnout, vždycky to tady nakonec tak dělaj'," poradil vzápětí sestře a připravil se na nejhorší.

"Pane Zelenka, budeme to muset vyndat a vypnout."

"Cože?"

"Vyndat a vypnout," předvedla sestra hlasový výkon hodný předních světových scén.

"To ne, to musí fungovat, stálo to takový peníze," nesouhlasil dr.Zelenka.

"Pane Zelenka, neperte se se mnou! Slyšíte? Nechte toho!"

"Co jste říkala, já vás neslyším?"

"To je cirkus," ozval se Kapusta.

"Do prdele," pravil pan Bichrt.

"Dokonáno jest," řekl Petr, když se sestře konečně podařilo zdolat houževnatý odpor dr. Zelenky, sluchadlo bylo vyrváno z jeho sluchovodu a vypnuto.

"To se tady děje často?", zeptala se sestra, celou akcí zjevně vyvedena z míry.

"Dvakrát až třikrát denně," odpověděl Kapusta, "když má baterky, tak častějc."

Dr. Zelenka se během zápasu zamotal do hadičky, kterou mu do žil byly vpravovány jakési infúze. Nyní se snažil opět si ruce uvolnit a se znovu nabytou důstojností požádal sestru o pomoc s tou "kapavkou", jak kapačku nazýval.

Petr požádal o prášek na spaní a pivo, které měl za oknem. Opět si nasadil sluchátka walkmana, vzal si knihu s nadějí, že se mu podaří brzo usnout.

O tři dny později stál obtížen několika igelitovými taškami naplněnými whisky, vodkou, šampusem, vínem a džusy, přesně v tomto pořadí u dveří pokoje a rozloučil se se spolupacienty. Když všem popřál brzkého zdravení a dočkal se od všech obdobného přání, zakřičel totéž do ucha dr. Zelenky. Uviděl však, jak dr. Zelenka se širokým omluvným úsměvem sahá do zásuvky po svém naslouchadle, a tak na nic nečekal a urychleně opustil pokoj. Zamířil k lékařskému pokoji, prohodil několik uctivých slov ("kdo ví, kdy je zas budu potřebovat"), předal whisky a vodku a zamířil k pokoji sester. Tam, o poznání méně formálně předal šampus a džusy. Pak vybalil z papíru poslední dárek, květiny a předal je Janičce.

"Sestři, to je speciálně pro vás. Věřte nevěřte, takovou péči jako od vás, tu jsem ještě nezažil, ovšem ty injekce ... Skoro by se chtělo říci, že tak, jako jste mě tady píchala vy, tak mě ještě žádná ..., no nic, opravdu, snad se mi po nich bude i stýskat."

"Víte, že vám to věřím? To je od vás, pane doktore, milé," usmála se Janička a vzala si květiny, "jestli se někdy ten stesk stane nesnesitelný, tak se zastavte, my na vás vždycky něco najdeme."

"Tomu rád věřím," otřásl se Petr, "ale raději bych se s vámi potkal někde jinde. Když už, tak třeba v nějaké restauraci, co myslíte, sestři."

"No, při svíčkách mezi polévkou a hlavním chodem jsem ještě injekci nikomu nedávala. Nezapomínejte, že to má jistá rizika, pane doktore, ale pokud na tom budete trvat ..."

"No, já to zvážím a pak vám zavolám, pokud na to najdu odvahu."

"To pacienti slibují velmi často, pane doktore. A jen se ocitnou venku, zapomenou na své strasti, o nás se raději ani nezmiňuji."

"Nevděk světem vládne. Já vám ale slibuji, že na vás nezapomenu."

"Jenom aby, pane doktore. Neměl byste nic slibovat, znáte to - sliby chyby ..."

"Ujišťuji vás, sestři, že jste se do mých vzpomínek zapsala nesmazatelně. Ubezpečuji vás, že málokdo, pokud vůbec někdo kromě maminky, a to je už dávno, měl možnost mě poznat tak důvěrně jako vy tady, ještě teď se červenám," vzpomněl si Petr na vše, co pro něj Janička z titulu své funkce zdravotní sestry činila, když nemohl po operaci opustit lůžko. "Teď už ale musím prchnout, zachovejte se tu, sestři, a na shledanou," rozloučil se Petr a vrhl na Janičku zářivý pohled, o kterém si myslel, že patří mezi ty neodolatelné. Řada žen se naopak domnívala, že když se takhle usmívá, vypadá jako pitomec. Co si myslela Janička, nevíme. Proniknout za její tajemné tmavé oči není jednoduché ani pro autora této knihy a to je co říci, když uvážíme, že si ji vymyslel. Nezbývá, alespoň do doby, než autor Janičce poněkud lépe porozumí, spoléhat na to, co sama řekne. Tentokrát však Janička neřekla nic, a tak se Petr naposledy kradmo podíval na ňadra, která se tak hezky rýsovala pod sesterskou uniformou, řekl ještě jednou "na shledanou", otočil se a zamířil k východu. Umínil si, že na Janičku skutečně nezapomene, připomněl si obecně sdílené názory na sexuální dovednosti zdravotních sester a začal, obrazně řečeno, slinit jako Pavlovův pes. Těsně před východem potkal "malého velkého" MUDr. Švarce, řekl také "na shledanou" a pokračoval v chůzi.

"Na shledanou a pozor na ten váš podnikatelský badminton," ozvalo se za ním ještě a Petr si uvědomil, že musí zavolat Jitušce. Jeho topdog, ten horní z těch dvou čoklů, výhružně štěknul. Underdog, ten dolní se okamžitě položil na záda a začal vrtět ocasem. Horní se uklidnil, lehl si a usnul.

2.

Jituška, přesněji mgr. Jitka Hájková, čerstvá absolventka Právnické fakulty Univerzity Karlovy, byla mladá statná čtyřiadvacetiletá žena. Již tři měsíce působila na svém prvním pracovišti, jímž byl Finanční úřad Praha - západ, čímž jí ubyla třetina jejích hlavních starostí. Zbývající dvě třetiny představoval problém, kde bude bydlet, a to, že doposud není vdaná. Nelze říci, že by do manželství nějak spěchala, ale na druhé straně ji velmi přitahovala možnost vyřešit svůj problém s bytem, který ji dost pálil, jaksi pohromadě s otázkou životního partnera uzavřením sňatku. Udržovala sice současně několik potencionálně mileneckých vztahů, ale nebylo možno říci, že by byla zamilovaná. Jeden či možná i dva z těch mladíků, s nimiž se občas stýkala, ji sice pravděpodobně milovali, alespoň to občas říkali, ale problém s bytem to neřešilo. Pak se občas vídala s jedním spolužákem z fakulty, ale ten zas byl ženatý a ženami, které muže rozvádějí jen proto, aby se za ně později samy provdaly, Jituška opovrhovala. "To já přeci nemám zapotřebí. Aspoň zatím," pomyslela si sebekriticky. Vypadala velmi hezky a věděla to o sobě. Byla typem ženy, které se obvykle označují jako "plnoštíhlé", bruneta plných, krásných tvarů. Věděla ovšem také, že čas běží rychle a krása se ztrácí ještě rychleji. Navíc si pořád musela dávat pozor na svou váhu, protože přechod od přitažlivé barokní krásky k obtloustlé matróně byl v jejím případě dílem okamžiku, resp. jen několika kilogramů a to si dovolit nemohla, již s přihlédnutím k oněm dvěma nevyřešeným třetinám svých starostí. Jako vhodný ke sňatku se Jitušce jevil JUDr. Petr Dvořák, třicetiletý advokát, který s ní občas, proč to neříct, spával. Činil tak s natolik neskrývaným potěšením, že jí bylo jasné, že ji nevyhledává zrovna pro krásu jejího ducha, a to ji mrzelo, neboť jinak byla na sebe docela hrdá a byla o sobě přesvědčená, že dokáže vést jakkoli intelektuální rozhovory na vysoké úrovni. Názor doktora Dvořáka na tuto skutečnost neznáme, ale vše nasvědčovalo tomu, že po vedení intelektuálních hovorů s Jituškou Petr vskutku netoužil. Znala ho dva roky, stejně dlouho s ním "obcovala", jak tomu občas říkal, jednou s ním byla na nějakém koncertě (Vivaldiho Čtvero ročních dob), několikrát v kině a párkrát jí vzal do své oblíbené hospody, které on říkal vinárna. Tam si ji však prohlíželo několik dalších dívek, se kterými byl, jak se alespoň zdálo, Petr více než zadobře a ona z toho měla nepříjemný pocit - prostě se cítila jako kráva na trhu - a chodila tam proto nerada. Petr byl podle všeho opravdu s řadou těch dívek dosti "spřízněn" a podezírala ho, že jí říká "kočičko" jenom proto, že tak říká všem svým přítelkyním, prostě proto, aby se mu nepletly. O tom, že není v jeho "harému" sama, příliš nepochybovala. Když se s ní miloval, vždycky pečlivě používal prezervativy, které měl pořádkumilovně ukryty v levém i pravém nočním stolku své "manželské postele", patrně, aby na ně dosáhl z jakékoli polohy, kterou na té posteli zaujal. Vyhledával ji jen občas a byl obvykle "při chuti", která ho víceméně neopouštěla, a to ani po několika dnech, jak se mohla několikrát, když spolu strávili celý prodloužený víkend, přesvědčit. Z toho Jitka za použití toho, čemu se trochu pejorativně říká "ženská logika", vyvozovala, že kdyby byla jedinou jeho pravidelnou "milostnicí", jak ji často ubezpečoval, musel by ji vyhledávat častěji, než doposud činil, a tudíž musí mít "těch ženských" víc. "Mrchy," pomyslela si Jitka. Jak vidno, v tomto punktu se s Petrem v obecném hodnocení převážné většiny ženské populace shodovala. Jednou mu domnělou skutečnost, že má kromě ní ještě jiné ženy, dokonce vyčetla. Bránil se tím, že se jí nemůže věnovat zdaleka každý den, má přeci spoustu práce a také asi opravdu má, protože, když mu volá, většinou jí sdělí jeho sekretářka, že Petr není přítomen. "To, že ho to baví, bych mu nakonec odpustila, já bych si ho už pohlídala, aby neměl na cizí holky ani pomyšlení," říkala mgr. Jitka Hájková často před svými kamarádkami, přičemž ovšem velmi pečlivě hlídala, aby se s nimi Petr neseznámil, a nabídky kamarádek, že Petra "otypnou", ať ho někdy přivede, pečlivě odmítala. Dobře si totiž vzpomínala, jak se spolu s Petrem potkali, a nemínila opakovat chybu, které se tehdy dopustila Ivana, její nejlepší kamarádka, když je seznámila. To, že se s Petrem spustila, Ivanu navíc dost rozladilo a silně jejich vztahy zkalilo, byť jenom přechodně. Petrův předpokládaný sklon k promiskuitě tedy nepovažovala za hlavní problém jeho případné manželské "kandidatury". Měl navíc řadu předností, zavedenou (a platící) klientelu, hezké auto a jakž takž zařízený byt Na Petřinách, kousek od kolejí, kde se s ním ostatně seznámila, když byl u Ivany na návštěvě. Ivana tehdy dělala "fóry" a nechtěla si ho připustit k tělu. "Šla na to dobře, potvora," pomyslela si mgr. Jitka Hájková, "byl z toho úplně perplex a běhal za ní s vyplazeným jazykem." Hlavním Petrovým nedostatkem byl jeho zjevný nezájem o manželství, co nezájem, to by snad nebylo až tak na závadu, u něj šlo přímo o negativní vztah k ctihodné instituci matrimonia. "A moc pije, s tím by byl po svatbě konec, teď ho musím nechat, jinak by se vylekal. To dělá ten jeho kamarád Babák, s tím bych taky udělala krátký konec." Mgr. Hájkové se ovšem nezdálo být zrovna nejjednodušším úkolem tento nezájem dr. Dvořáka o sňatek nějak eliminovat. Zkusila již pochopitelně ten nejstarší trik a projevila jednou silnou obavu ze svého nechtěného těhotenství po jedné zvláště divoké noci, kdy silná podnapilost dr. Petra Dvořáka skýtala jistou naději, že si nebude vzpomínat, zda prezervativy byly použity, či nikoli (byly). Reakce byla cynicky odmítavá: "Jé, kočičko, to by byla radost, vždycky jsem toužil po spoustě dětí, doufám, že pokud bys byla těhotná, tak si to nenecháš vzít. Samozřejmě pochopíš, že sňatek nepřichází do úvahy, a s nějakými penězi bys taky nemohla počítat, moje daňový přiznání je bída a utrpení. Ale ty jsi silná, mladá, perspektivní žena a pokud by sis to nenechala vzít, tak určitě najdeš nějakýho manžela, kterej bude šťastnej, že tě získal, a vezme si tě i s dítětem, zvlášť, když to dítě bude chytrý po mě. No a přinejhorším se o tebe postará stát, když jsem byl na vojně, tak mi něco dluží." Těžko říci, nakolik bylo možno vzít tohle Petrovo vystoupení vážně, ale přesto si řekla, že tudy cesta nevede. Později jí jednou Petr vypravoval, kolik jeho kamarádů se muselo ženit jenom proto, že jim jejich partnerky tvrdily, že nemohou z těch a těch důvodů mít děti a pak samozřejmě otěhotněly. "No a chlapci se ženili a ženili, pak rozváděli a rozváděli, teď se soudí a soudí a dobře jim tak, z čeho bysme my advokáti živi byli," zakončil tehdy svou úvahu.

Přerušil ji telefon. Zdvihla sluchátko.

"Hájková."

"Nazdar, kočičko, tady Petr".

"Ahoj, Péťo. Odkud voláš a jak se máš, promiň, že jsem se za tebou nezastavila, ale neměla jsem čas, právě jsem na tebe myslela ..."

"Neunavuj se, kočičko, vím, že mě máš jenom do postele a že jsem další z nekonečné řady sexuálně zneužívaných mužů a v podstatě můžu bejt rád, že se se mnou bavíš aspoň po telefonu, co taky se mnou, s trubcem, ale o to teď nejde, jsem jakž takž zdráv a propuštěn, a tak se hlásím. Úraz nezanechal trvalé následky, alespoň ne na orgánech, které tě, pokud vím, nejvíc zajímají."

"Myslíš tím peněženku? ... Ale vážně. Ty jsi ale kecal, viď, Petře. Měla jsem opravdu obavy, zdá se, že už nejsi mladík, asi se budu muset poohlídnout někde vedle."

"To nepochybně udělej, musíš už taky myslet na zadní kolečka, že jo, kočičko, ale než to uděláš, měla bys ještě splnit sliby, když je tak neuváženě rozdáváš."

"Něco jsem ti slíbila?"

"No jasně," přešel dr. Dvořák do temného, jakoby vášní tlumeného hlasu, "říkala jsi mi, že mi to uděláš, jako mi to ještě žádná neudělala, a i když musím říct, že jsem opravdu ještě nikdy nemusel na operaci kolena, mám takový neurčitý pocit, žes to nemyslela zrovna takhle."

"Chraptíš, nebo mi tím něco chceš naznačit? Nic? Ale k věci. Ne, myslím, že takhle jsem to opravdu nemyslela. Když budeš hodný, tak bych ti před tím, než se začnu porozhlížet, mohla dát ještě šanci. Pokud si ovšem neurveš druhý koleno."

"To je od tebe opravdu ohromně milé, využiju toho, nakonec proto volám. Ale abych pečoval i o tvého ducha, vzal bych tě zejtra do Bláta, nechceš?"

"Ne díky, zítra něco mám, ale dneska mám čas, kdyby ses moh' utrhnout a vyzvednout mě tady, nebyla bych proti."

"Kočičko milá, rozmilá, nejenom tvou inspirující společností živ je český advokát. Zatímco ty se už třetí měsíc nebo jak dlouho fintíš za peníze daňových poplatníků, a tedy i moje, na finančáku, aniž je doposud patrno, nakolik jsi vlastně státnímu aparátu posilou, já musím pečovat o své klienty podnikatele, tedy mé a nakonec i tvoje živitele."

"Nemyslím, že tebou nebo tvými klienty zaplacené daně by mě uživily, a to tu beru skutečně málo."

"No jo, doba je skutečně zlá. Ale k věci, zavolám ti v pátek? Mohli bychom spolu strávit víkend, v pátek půjdem do kina, pak tě vezmu na večeři a nakonec usnu. Co ty na to?"

"To jsem skutečně zvědavá, to slibuješ vždycky a nakonec mě obtěžuješ až do rána."

"Snažím se jenom splnit ti, co ti na očích vidím, až tam uvidím, že toužíš po tom, abych ti vysvětlil, co to je třeba autoremedura, rád ti vyhovím."

"Autoremedura? Co to je?"

"Panebože, ty jsi vystudovala práva?"

"To víš, Péťo, nediv se, víš co říkával Cepl - každá kráva studuje práva."

"To neříkal Cepl, to je ctihodný soudce Ústavního soudu, to jsem říkal já."

"Ty, opravdu? Myslela jsem, že to byl někdo chytřejší, asi to teda nebude úplně pravda."

"Teď jsi urazila sloup české advokacie. No nic, uvidíme se, kočičko, pa, pa, zavolám ti v pátek. A buď pěkně vymydlená, vyčištěná, navoněná, čeká tě zblblý sameček." "Ahoj," řekla Jitka už do hluchého telefonu. Pak si povzdechla. "Je pořád takový? Takový ... neuchopitelný," řekla si hrdá na to, jaké neobvyklé, snad i vznešené slovo ji napadlo. No co, v pátek se podívám do kina a pak trochu sexu, to je víc, než může o sobě říci většina české ženské populace.

Petr zavěsil telefon. Jituška je skutečně sladká. V posteli nakonec provádí všechno, co po ní chce, ale přitom z ní vždycky úplně čiší, jak se stydí a jak je cudná. To se Petrovi moc líbilo, měl pak pocit, že je dobyvatel a válečník. Jituška by se asi pobavila, kdyby věděla, čím ho vlastně rajcuje. Nebo to ví? Ženský jsou potvory. Jak to říkal kolega Volopich? Jeho žena, soudkyně soudu v Plzni pak vyhrála Miss monokiny... Jo, vzpomněl si Petr, Dan říkal: "... a ženský jsou úplně stejně stejný bestie jako jsi ty." Přeloženo do normální řeči, "cokoliv si dokážeš představit ty, dokážou ženský taky, a cokoliv jim dokážeš provést, dovedou ženský provést tobě taky. A ještě něco navíc," dodal si pro sebe Petr.

"To by mohlo znít - "Dvořákovo rozšíření Volopichova pravidla": "Každá žena je stejná mrcha, jako jsi ty, většinou ovšem ještě mnohem větší." Jenže, marná sláva, my jsme lovci, dobyvatelé, myslitelé, vládci. Ony by měly pěkně čekat v poníženém předklonu, až se k nim milostivě skloníme, až se vyřádíme při znásilňování příslušnic nepřátelského kmene po pobití všech nepřátel. Vzpomněl si na mjr. Švarce z Tábora, který říkával: "A pak, po dobytí nepřátelského území nastupuje, Petře, poslední fáze válečného konfliktu - znásilňování civilního obyvatelstva."

No, dosti úvah. Musí zajet do kanceláře a zjistit, co se děje. Porozhlédl se po bytě, nebylo tu příliš uklizeno. "Potvory," pomyslel si, "pelešit by chtěly všechny a neuklízí žádná." Ve skutečnosti po tom, aby jeho dámské návštěvy uklízely, v nejmenším netoužil. Měl by potom pocit, že se nepřípustným způsobem zmocňují jeho království. Jen pomyšlení na to, s jakými obtížemi by se z jeho životního prostoru vypuzovala žena v případě, že by podlehl konvencím a pojal některou za svoji zákonitou choť, nehovoře o dalších komplikacích s tím spojenými, mu nahánělo husí kůži. Zákon č. 94/1963 Sb., o rodině stejně jako ustanovení občanského zákona o bezpodílovém spoluvlastnictví manželů a o společném nájmu bytu manžely v něm vůbec vyvolávala silný odpor. "To zas komanči, rudoši zatracený, něco vymňoukli," házel obvykle odpovědnost za úpravu v těchto předpisech obsaženou na komunistické zákonodárce.

Zvedl ještě jednou telefon, vytočil známé číslo a zavolal do kanceláře. Ta se nacházela kousek od jeho bytu, v Radimově ulici na Praze 6. Bylo to skutečně strategicky položené místo. Kousek odtud byly vysokoškolské koleje Větrník, kde pobývali studenti Právnické fakulty, kromě dalších fakult alma mater, nedaleko byly koleje Na Kajetánce, kde zas působili především studenti (a studentky) pediatrie a FTVS. To vše bylo doplněno řadou studentských hospod, nechyběl luxusní hotel Diplomat a hlavně bazén Petynka, odkrytá padesátka, kde trávil celé léto a přijímal tam dokonce některé klienty, se kterými byl v obzvláště dobrých vztazích. Tím je vysvětlena jeho snaha být s každým klientem pokud možno co nejvíce zadobře, nic totiž nebylo otravnější, než přerušit slunění prokládané pohledy na mládež školou povinnou, kterak se honí za míčem, případně se sluní, slečny starší 14 let nahoře bez, a spěchat do kanceláře. Nehovoře o udivených pohledech ostatních návštěvníků, když se přiřítil hned po otevření plovárny, shodil ze sebe sako, kravatu, košili a kalhoty, aby za hodinu a půl opět tuto advokátskou uniformu navlékl a běžel na schůzku s klientem a za další hodinu byl opět zpátky. Někdy celou tuto show opakoval i třikrát denně. Telefon dvakrát zazvonil a na druhé straně se ozvala sekretářka.

"Advokátní kancelář."

"Dobrý den, Moniko, jak se máte?"

"Á, dobrý den, pane doktore, odkud voláte, z nemocnice?"

"Ne, ne, dneska mě pustili, jsem doma. Jak to vypadá? Stojíme ještě? Nikoho nám nezavřeli?"

"Jsem ráda, že jste v pořádku. Vše vypadá normálně. Kancelář stojí. Zavřeli nám Chalabalu, od pátku je ve vazbě, jeho žena tady pláče každý den a touží po vás."

"Sakra, proč?"

"Proč pro vás touží?"

"Ne, proč je ve vazbě?"

"Nechodil tak dlouho na ta soudní jednání, až se soudce rozčílil."

"No, to se ani nedivím. Hodila jste ji k Honzovi? Víte, že tresta nesnáším ..."

"Samozřejmě. Jenže pan doktor Motyčka na ni tak nezapůsobil, ona si myslí, že pokud ho někdo dostane ven, budete to jedině vy."

"To je potěšující, ale vzal si to Honza, nebo ne?"

"Vzal, včera už byl na Ruzyni, pana Chalabalu uklidnil, pak zajel za soudcem, dělá to dr. Frydrych, a říkal, že pan Chalabala by mohl být za pár dní doma."

"To paní Chalabalové nestačí?"

"Ona to chce slyšet od vás. Co jste naposledy obměkčil majitele prostor, kde pan Chalabala neplatil, a oni mu vrátili všechny zadržené věci i s omluvou, domnívá se pravděpodobně, že ve volných chvílích rozmlouváte rovnou s Bohem."

"Vy o tom pochybujete, Moniko?"

"To bych si nikdy nedovolila, pane doktore, až s ním zase budete mluvit, zmiňte se mu případně o výši mého platu."

"Pochybuji, že by mě v této tak osobní věci vyslechl. A když jsem vám naposledy navrhoval, zda si s ním nechcete promluvit taky, odmítla jste."

"Nebylo vám pane doktore jaksi dostatečně dobře rozumět, předtím u vás byly na jednání pánové z Lantecu. A pak, upřímně řečeno, nebyla jsem si jistá, že ten s kým hovoříte je, právě Bůh, i když, ať už jste hovořil s kýmkoli, musel mít božskou trpělivost."

"Tu máte přece vy, jinak byste u mne nemohla vydržet."

"Nemylte se, pane doktore, máte mnohé jiné pozoruhodné vlastnosti, například dodržujete výplatní termíny."

"To myslím bude tím, že všechny příkazy k úhradě mi připravujete vy. Ještě něco jiného?"

"No, máte tu asi pět rejstříků, volala vám jakási paní Renata, zřejmě osobně, potom pan dr. Babák, mgr. Hájková, dr. Kříž a pan Benno. Ten říkal, že příští týden ve středu jede do Prahy, ať ho čekáte v kanceláři. Pak ještě volali nějací páni, hovořili rusky a říkali, že jsou z republiky Sacha. Jste z toho moudrý? Pak ještě pan Křeček z Paříže, nějaká paní prý z Alby Hradec Králové s vámi chtěla domluvit schůzku, potom několik osobních hovorů, ty jsem vám zapsala stranou. Pak chlapci z Lantecu, máte prý přijet na kachnu ..."

"To stačí Moniko, já za chvíli přijdu, prozatím pa, pa," skončil hovor vyděšený Petr a zavěsil. "Ještě že tu Moniku mám, bez ní bych to moh' rovnou zabalit," pomyslel si ještě a zaváhal, zda má jít pěšky, nebo jet autem, nakonec se rozhodl pro auto, nebude to koleno přetěžovat. Navlékl se do svého oblíbeného obleku vínové barvy, pohledem do zrcadla zkontroloval, zda se kravata a spona na kravatu hodí ke košili i k obleku, zaváhal, zda si vzít plášť, či nikoli, pak si ho oblékl a vyrazil. Na chodbě na něj číhal soused: "Pane doktore," šeptal a máváním ruky z polootevřených dveří ho zval k sobě do bytu, "pane doktore, podívejte se na mě, jak vypadám, slíbil jste, že s tím něco uděláte. To mi přece nemůžou dělat? Že ne?"

"Á, dobrý den, pane Macek. Tak co dneska? Už tu zase byli?"

"Byli, pane doktore, celou noc. Já nemůžu jít do práce, podívejte se na mě, jak vypadám, troska je ze mě." Petr uznal, že pan Macek vskutku nevypadá dobře:

"Vážně, pane Macek. Já nevím, co přesně bych s tím měl dělat."

"K soudu to dejte, ať mi dají ochranu, já nevím co, ale tohle není k žití."

"Budu o tom přemýšlet, pane Macek, ale nezlobte se, teď musím běžet," řekl ještě Petr a rychle vstoupil do výtahu. Venku nasedl do auta, měl japonský vůz MAZDA 626, nastartoval, pustil rádio, přepnul ze stanice Vox, kde zrovna "řádila" reklama, na Evropu 2 a nabral kurs do kanceláře .

3.

"Dobrý den, Moniko," pozdravil v kanceláři.

"Dobrý den, pane doktore, jsem ráda, že vás vidím," odpověděla Monika.

"Potěšení je na mé straně. Uděláte mi kávu? A přidejte minerálku. Nemáme v lednici nějaký dar od pozorného klienta, který jsem ještě nestačil vypít?"

"Je tam vodka."

"Tak si dám panáka, dejte si, Moniko, taky a přijďte mi odrecitovat, co mě čeká a nemine," řekl Petr, vešel do své místnosti, odložil si a posadil se za stůl. Spustil počítač, pomyslel na své koleno a začal pročítat poštu. Po chvíli vstoupila Monika, na tácu kávu, minerálku a odlivku vodky.

"To je božský nápoj, tím Rusové ovlivnili svět víc než těma svejma revolucema. Ono bejt Rusem není vůbec jednoduchý, bejt Rusem je celoživotní povolání, na nějaký rafinovanosti není čas, a tak jim nezbylo nic jiného než si vymyslet vodku, což je v podstatě čistý líh zředěný vodou. Z toho plynou i všechny jejich povahový zvláštnosti. Představte si, že jste se narodila někde na Sibiři a kterýmkoli směrem se vydáte, tak musíte ujít dva tisíce kilometrů, než dojdete někam, kde je to jiný než u vás. Kde není tak hrozná zima, kde se mluví jinak a žije jinak. To udělá málokdo, to pak radši sedíte, pijete vodku, a když se moc nudíte, něco vymyslíte, třeba revoluci, nebo napíšete symfonii, ne operetu, symfonii."

"Něco podobného jste posledně říkal o Francouzích."

"To jsme, Moniko, pili koňak, a tak jsem mluvil o Francouzích. Víte, já mám teorii, že národní vlastnosti se utvářejí podle alkoholu, který ten národ pije. Doktor Babák tvrdí, že národy pijí alkohol podle toho, jakou mají povahu, že je to obráceně. Ať už je to tak, nebo tak, všimněte si, že takový národy jako Italové, Francouzi, Hispánci, Chorvati jsou z toho vína takový divoký, temperamentní. A taky pijou kořalku, jenže ta kořalka se vyrábí z vína a podobně. To má pak úplně jinou energii, než vodka. No a Rusové, Švédi, Fini, to jsou všechno povahy typu vypít deset stakanů vodky, popřemýšlet o smyslu života a prostřelit si hlavu. Znáte to, nejdřív vypijou tý kořalky kýbl a pak křičí: 'Kdo jsem? Jsem člověk, nebo jsem zvíře? Kdo je víc, člověk v okovech, nebo volný pták?' Takový otázky jsem nikdy od Frantíků nebo Taliánů neslyšel. A pak, zkusila jste někdy vypít dvacet pět koňaků?"

"Ne."

"Já jo. Vono to nejde. Ale dvacet pět vodek, to vypijete bez potíží. A pak můžete mluvit třeba přímo rovnou s Bohem."

"No, řekla bych, že s Bohem možná, ale s kýmkoli jiným těžko, pane doktore. A co Češi?"

"My pijeme pivo. Proto je tu takovej klid. Už jste někdy zkoušela dělat revoluci, když jste vypila patnáct piv?"

"No, to asi nejde."

"Jde, Moniko, ale tak nějak po česku. Pomalu, rozvážně. Nikomu by se u toho nemělo pokud možno nic stát, víte smrt je definitivní řešení. My Češi nemáme bytostně rádi definitivní řešení. Nikdo nikdy nemá míti nic za definitivní, zpívali V+W. Z toho taky plyne, že nejsme moc dobrý vojáci. Češi jsou dobrý vojáci jenom v legiích, někde v zahraničí, když nemaj' na vybranou. To pak bojujou výborně, chytřejš než třeba ty jinak vychvalovaný Germáni, Češi u toho přemýšlejí. Češi většinou přemýšlejí, jsou totiž líný. Všechny velký věci vymysleli líný lidi. Onehdy jsem třeba četl, že z jakéhosi koncentráku za celou válku utekli úspěšně jenom dva vězni, jeden Čech a jeden Rus. Ten Čech se převlík do železničářský uniformy a odjel vlakem, byl asi línej jít pěšky. Rus se schovával zakopanej v hnoji, jed kůru a tak ... Ale nic Moniko, do práce, povídejte."

"Poštu máte na stole, nic urgentního tam není. Příští týden máte soud ve věci pana Novotného, jde o to, jak uznal tu promlčenou pohledávku."

"Hm, na tom docela záleží, víte, že si myslím, že pokud to bude muset nakonec zaplatit, ukousne mu paní Novotná hlavu," řekl Petr.

"Divil byste se jí?"

"V zásadě ne." Petr potřásl hlavou a zasmál se. Pan Novotný měl nadmíru přísnou ženu, která měla od samého nasazování maskovacího výrazu egyptské sfingy v obličeji vyhloubené dvě hluboké vrásky okolo úst. Pan Novotný se svou ženou vydražil v Mělníku obchodní dům i se zásobami zboží za pěkných pár milionů, které prodal, ale nezaplatil. Na tom by nebylo nic neobvyklého. Stejně běžné bylo i to, že skomírající státní podnik, kterému tyto zásoby patřily, nevyvíjel dosti dlouhou dobu žádnou aktivitu směřující k tomu, aby zboží bylo zaplaceno. Byl nečinný tak dlouho, až došlo k promlčení celého nároku, a teprve poté se tam někdo vzpamatoval a požádal pana Novotného, aby se dostavil k projednání celé věci, a on tak učinil. Ani na tom by nebylo nic zvláštního, avšak to, co na místě potom pan Novotný provedl, bylo sice gesto hodné gentlemana, leč do dnešní doby podle názoru JUDr. Dvořáka poněkud nepraktické. Pan Novotný bez dalšího uznal, že zaplatit měl a nezaplatil, a když šokovaný právník státního podniku toto uznání uslyšel, požádal pana Novotného, aby to provedl písemně, což pan Novotný bez meškání učinil "co do důvodu i výše" a z doposud promlčeného, tudíž soudně nevymáhatelného nároku rázem učinil nárok vymáhatelný. Následovala pochopitelně žaloba a poté jednání pana Novotného s manželkou u dr. Dvořáka, který manželům Novotným vysvětlil následky takového uznávacího prohlášení. Výraz paní Novotné svědčil o tom, že se panu Novotnému těžce povede ještě ten večer a podstatně hůře později v případě, že soud prohrají, čemuž vše nasvědčovalo.

"Kde to je?"

"Na desítce, pane doktore."

"Tak, dobře, už jsem si to zapsal, ale jsem zvědav, co s tím udělám. Zaplatili zálohu?," zeptal se ještě Petr.

"Zaplatili, už přišel výpis z banky."

"Co máme dál?"

"Rejstříky, pane doktore. Tady jsou dvě nová eseróčka, ty z minulého týdne, tady tři změny, jedna je naše, dvě patří dr. Motyčkovi. Kolky a peníze na úplatky jsou v obálkách."

"Jak to spěchá, Moniko?"

"Spěchá, hlavně ty nové věci, v pátek to má být. Hlavně ta jedna společnost, ti Belgičané, chtějí hned kupovat nějakou nemovitost, přiletí jenom na jeden den a zase odlítají."

"No to bude hukot. Kolik jsme si za to vzali?"

"Za to jste si řekl o patnáct, bez faktury."

"A zaplatili?"

"Do koruny. A dalších deset na úplatek."

"Dobře. Tak mi zavolejte na rejstřík paní Pokornou, potom to ostatní. Dáme se do toho a půl je hotovo."

Ozval se telefon. Petr řekl, že si ho přímo vezme, Monika vzala skleničku od vodky i s tácem a odešla do vedlejší místnosti.

"Advokátní kancelář, Dvořák, dobrý den," spustil Petr do telefonu.

"Nazdar Petře. Tady Kostelník, jak se máš? Doufám, že už dobře. Co se ti vlastně stalo? Už jsi zdráv? Doufám, že jo. Máme průser, ty Japonci z toho definitivně cukli."

"Dobrý den, pane doktore, mám se už docela dobře. Japonci cukli, no to je radost, co s tím?"

"Proto ti volám. Nechceš se tu zastavit, budem muset něco vymyslet, nebo nás akcionáři sežerou."

"Dobře, zejtra ráno jedu na rejstřík, tak se před tím zastavím u vás, tak asi v sedm? Vyhovuje to?"

"Jo, to by šlo, tak v sedm, ahoj."

"Na shledanou, pane doktore," rozloučil se Petr s ing. Kostelníkem, který si ovšem bůhví proč nechával říkat doktore. Tak Japonci z toho projektu odstoupili, no to je nadělení. Petr byl v dozorčí radě jednoho maličkého investičního privatizačního fondu. Fond, jak to bylo v době kupónové privatizace zvykem, nasliboval držitelům investičních kupónů, že od nich odkoupí jejich akcie za nejméně jedenáct tisíc korun, pokud mu svěří své privatizační body. Mnoho jich to neudělalo, ale fond neměl skoro žádnou reklamu ani další náklady, a tak na tom byl docela dobře. A jako přilepšení to nebylo špatné. Za to nic, co Petr v dozorčí radě dělal, dostal za rok obvykle okolo padesáti tisíc korun, takže měl na dovolenou pro sebe a pro nějakou samičku. Celý fond stál a padal s tím, že předseda představenstva ing. Kostelník, bývalý plukovník rozvědky, se v době svého působení v různých funkcích v zahraničním obchodě přimotal v Egyptě mimo jiné k nějakým Japoncům a ti ho po čase již v Čechách požádali o pomoc, když hledali místo pro montážní závod videotechniky pro celou střední a východní Evropu. Petr často přemýšlel o tom, jestli "doktor" Kostelník stále vykonává "řemeslo urozených". Většinou došel k názoru, že už ne, ale kdo ví. Faktem zůstávalo, že dr. Kostelník měl malou společnost, která se zabývala poradenstvím v mezinárodním obchodě, organizováním různých sympozií, rautů a dalších akcí, při nichž měl dr. Kostelník možnost stýkat se s každým, kdo ve státě něco znamenal, a s každým, kdo do republiky přijel a s nímž stálo za to se seznámit. Petr měl celou tu Kostelníkovu partu rád také proto, že ho dr. Kostelník, víceméně za zdarma prováděnou právně poradenskou činnost, zval na nejrůznější společenské akce, recepce, rauty apod. Petr toho využíval k ohromování svých přítelkyň. Vzhledem k tomu, že přes špatně zastíraný smutek různých méně či více významných účastníků těchto akcí s sebou tito pánové byli obvykle nuceni brát sebou manželky, většinou již dámy v letech, působily Petrovy mladé přítelkyně jako lákavé osvěžení. Přitahovaly tak pozornost různých celebrit, které pak s Petrem volně konverzovaly, zatímco jejich pohledy žádostivě spočívaly na ňadrech Petrových společnic. Ty nabývaly dojmu, že v Petrově osobě konečně potkaly svou šťastnou hvězdu, a povětšinou pak snáze podléhaly jeho milostným návrhům. "Jak primitivní, ale účinné," říkával potom Petr v hospodě přátelům, když jim popisoval milostné úspěchy připsané na konto této metody. Teď však nešlo o recepci, ale o to, že fond za privatizační body získané od jednotlivých DIKů nakoupil do svého portfolia hlavně a především akcie jedné mimopražské Tesly a to samozřejmě daleko nad povolený limit, který zákon pro rozložení rizika předepisoval. To by samo o sobě nebylo nic strašného v případě, že fond po čase tyto akcie prodá za dobrou cenu. Teď to ale vypadá, že pokud Japonci od koupě ustoupili, má fond na krku spoustu bezcenných akcií a jeho jako člena dozorčí rady ("Nebo jsem sakra dokonce předseda? Budu se muset Kostelníka zeptat," pomyslel si Petr) by se nějaký šťoura mohl začít ptát, proč se ustanovení zákona o diverzifikaci portfolia nedodržovala a tak podobně.

"No to je nadělení," povzdychnul si a zavolal Renatku.

4.

Renatu Šůmovou potkal jednou na chodníku před Blatničkou, kde léto co léto (ostatně zimu co zimu taky) požíval každou středu s železnou pravidelností bílé blatnické víno. Renatka byla vysoká štíhlá dáma, asi pětadvacetiletá a naprosto nezapadala do jeho erotických norem. Astenička. Postávala na chodníku s nějakou přítelkyní, nezajímavou šedivou myší. Obě měly pěknou špičku a Renatka Petra požádala o oheň.

"Je mi líto, nekouřím," odpověděl, "ale žádné neštěstí, hned to napravím," a požádal o zápalky vedle stojícího opilce, svého přítele Babáka. Přítel Babák nejistou rukou člověka, který blatnické víno konzumuje již řadu let v dosti nadprůměrných kvantech podal Petrovi zapalovač a tomu se podařilo Renatce zapálit cigaretku. Musela se přitom k Petrovi sklonit, a tak měl možnost důkladně si prohlédnout obsah jejího výstřihu a zjištěnými skutečnostmi byl příjemně překvapen, chvilku zauvažoval nad tím, že Renatka (její jméno tehdy ovšem ještě neznal) nepatří mezi barokní typy, jež nad jiné obdivoval, pak si však řekl, že lehce namazaná vedle něj stojící mladá žena je dar a darovanému koni se na zuby nekouká. Ostatně, když už tam Renatka tak stojí, bylo by negalantní a nehodné skutečného gentlemana nepokusit se ji svést. Podíval se na ni ještě jednou, potvrdil si svůj odhad Renatčina věku na 25 let, zkontroloval horního ze svých dvou psů, který se tvářil nezúčastněně a řekl si "potěšíme stařenku": "Mohu se vás zeptat, co slavíte slečno? Zkusím si tipnout, teď jsou maturity, takže maturitu?"

"Cože?" rozšířily se Renatce oči údivem, "ne, maturitu ne. Kamarádka má narozeniny. Já sice ne, ale jsem stejně stará."

"Narozeniny? To je vynikající. Tak to se taky připojuji ke gratulaci. Mohu se pozeptat kolikáté? Devatenácté, nebo dvacáté?"

"Bohužel musíte přidat," zapojila se do hovoru ošklivka. "Pětadvacátý."

Petr si pogratuloval ke svému odhadu. "Skutečně? Tak to vám ještě musím pogratulovat k tomu, jak jste se skvěla uchovala," dodal s úsměvem. "Můžu vás pozvat na skleničku?"

Než slečny mohly odpovědět, zeptal se Petra přítel Babák těžkým jazykem: "Chceš koupit víno, vole?"

"Jistě, Babáčku, vem mi tři dvojky bílého, tady jsou peníze," a zatímco se Babáček odpotácel těžkým krokem člověka, který tu stojí již řadu hodin a po celou dobu poctivě konzumuje jednu sklenku vína za druhým, pokračoval Petr v hovoru.

"Omlouvám se, ale nevím ani proč, odhadl jsem vás obě, milé dámy, na studentky. Ale to se vám stává často, že?"

"No, že by mi někdo hádal osmnáct let, se mi často nestává."

"Což je ovšem jenom důkazem toho, jak jsou muži nevšímaví," pokračoval Petr v plácání. "Můžu se pozeptat na váš obor, když to není studium?"

"Já jsem sekretářka v agentuře, která poskytuje překladatelské služby."

To Petra zaujalo, neboť, jak již bylo výše poznamenáno, chodil často na různé společenské akce, kde by se znalost jazyků hodila, a taková agentura bude jistě oplývat řadou mladých, jazykově vybavených krasavic.

"Opravdu?" zareagoval proto téměř okamžitě, "no to je skvělé. Já často potřebuji někoho, kdo vládne cizími jazyky, a vždycky mi to dá velikou práci někoho sehnat. Nedala byste mi nějakou vizitku, v případě potřeby bych si dovolil obrátit se na vás."

"Ale samozřejmě, prosím, tady ..." podala mu Renatka vizitku.

"Hm, Renata, to je krásné jméno. Víte, že žádnou Renatu neznám?" To nebyla tak úplně pravda, správnější by bylo říci, že doposud s žádnou Renatou nespal. Hodlal to změnit.

"Můžu si teď já taky tipnout?"

"Ale jistě."

"Nejste právník?"

To jsem, jak jste to poznala?"

"Mluvíte tak nějak zřetelně, čistě, tak to dělají právníci."

"Myslíte? Kolik jich znáte?"

"Teď už jednoho."

"Tady máš víno, vole," vmísil se do rozhovoru dr. Babák.

"Už dva. Doktor Babák," představil Petr Zbyška Babáka potácejícího se ze strany na stranu. Doktor Babák ve své kožené bundě s opaskem pobitým stříbrnými hřeby, v opraných džínách, obut v kanadách a s počínající pleší vskutku jako univerzitně vzdělaný muž nevypadal, ale zdání klame.

"Čau holky," pronesl originálně a pokračoval: "Proč se s nima bavíš, to je chceš vopichčit, nebo co, dyť to nejsou tvý typy." Pak se zasmál, z ničeho nic si sednul na zem, polil si červeným vínem kalhoty a řekl trochu udiveně: "Jsem se ožral nebo co. Musím chlastat furt, jsem psychopat."

"S tím nelže než souhlasit," pokýval hlavou Petr. "Tedy s tím, že se můj přítel Zbyšek opil. Psychopat není, je to neurotik, vedeme na toto téma dlouholetou diskusi. Pokud jde o to ostatní, chtěl tím myslím říci, že pokud jde o můj osobní vkus, dávám u žen přednost jinému než vašemu somatickému typu."

To Renatku zaujalo. Každou ženu to zaujme, zvláště, když si o sobě myslí, že je neodolatelná a že je na světě jenom proto, aby jí muži leželi u nohou. Obvykle pak zatouží dokázat muži, který tvrdí, že ona není jeho typ, jak hluboce se mýlí.

"A kterému typu tedy dáváte přednost?"

"Vždycky jsem měl slabost pro dámy na barokních obrazech. Řekněme macandičky."

"No a nemyslíte, že o něco přicházíte, když ty nebarokní typy opomíjíte?"

"Vidíte, to mě doposud nenapadlo, vždycky jsem si myslel, že spíš o něco přicházejí ty žirafky."

"O co proboha?"

"No o mě přeci," řekl Petr pateticky a rozpřáhl ruce. Vylil přitom bohužel víno Zbyškovi na hlavu.

"Do prdele, prší," řekl na to dr. Babák a pokusil se vstát, což se mu po několika pokusech podařilo. Poté se odpotácel do výčepu Blatničky, kde se hodlal ukrýt před deštěm.

"Dvořák, dobrý den Renato, omlouvám se, že vás vyrušuji, ale možná si na mne vzpomenete. Vyškemral jsem si od vás vás vizitku před pár dny v Blatničce, či spíše před Blatničkou. Vaše kamarádka tam slavila narozeniny."

"Samozřejmě, že si vzpomínám, jak se má váš přítel, ten trochu unavený."

"Zbyšek, myslím, že dobře, až zase půjdete okolo Blatničky, pozdravujte ho ode mne, nepochybně tam bude, vždycky je tam."

"Můžu pro vás něco udělat, pane doktore?"

"Můžete, Renato. Představte si, získal jsem dva lístky na Čtvero ročních dob od Vivaldiho. Nechtěla byste jít se mnou, máte-li ráda klasickou hudbu..."

"Ráda, jenomže nevím, pane doktore, když nejsem ten váš typ, aby vám to nepůsobilo potíže..."

"Šůmová."

5.

"Jdu do kina."

6.