Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Miroslav Vejlupek

Země podvedená IV - Gloria

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Země podvedená IV - Gloria

Země podvedená IV - Gloria

Miroslav Vejlupek

ČÁST PRVNÍ

HOTEL HUBERT

I.

"Ahoj. Jak se máš?" řeklo děvče, pár pátků po dvacítce, a vyfouklo do Sulanova obličeje prstence cigaretového dýmu.

"Normálka. Jak bych se měl mít, aby to bylo dobře?"

"Můžu vedle tebe?"

Radek Sulan přikývl. Sedí v nočním klubu sotva několik minut, nedostal dosud ani kafe a erosenka se mu pověsila na krk už všema čtyřma. Proč zrovna jemu? Tamhle v koutě sedí ulízaný páprda bez rukou, za opěradlem divanu německého ovčáka, a na stolku sklenici džusu. Teď vytáhl nohy ze sandálů, popadl jimi džus a napil se s takovou chutí, jako by ve sklence blunkala živá voda. Chudák nějaký, nejspíš se chodí jenom dívat.

"Jak se jmenuješ?" Neodbytná erosenka se uvelebila na barové stoličce. "Mně říkají Frojlajn Masakr. A tobě?"

"Ljoša Bezkondomovič."

"Hezké jméno. Půjdeš na pokoj?"

"Ještě nevím. Jsi moc hrr," řekl Sulan.

"Je to moje práce. Tak půjdeš?"

"Zpomal trochu..."

"Dělám svou práci. Mě moje práce baví."

"- - - !"

"Půjdeš?"

"- - - ?"

"Ano - nebo ano?"

Sulan švihl okem po barmanovi. "Odemkněte mi. Jdu odtud."

"To nejde," řekl barman. "Ještě nebyl striptýz."

"Kašlu na striptýz. Pusťte mě ven, a basta!"

"To byste byl sám proti sobě. Striptýz je v ceně vstupného. Když teď odejdete, stejně vám nic nevrátím. Není vám líto deseti marek?... No mrkejte na ni. Striptérka už je tu - jako ze žurnálu. Zhasnu v rohu, ať je to intimnější."

Barový pult se ponořil do tmy a mozaika barevného světla pokryla stěnu za stupínkem. Ke kovové tyči přicupitala očadlá černovláska, diskohudba udeřila do ušních bubínků a tělo rozhýbala do tance, v jehož rytmu striptérčiny dávní předci dupali trávu uherských pust.

Sulan sklouzl pohledem k hodinkám. Dvě hodiny po půlnoci, panebože! Kde ten chlap vězí? Měl tu být dřív než já, chvástal nomenklaturní. Bůhví, jak to všechno je! Vojta se lísá zrovna jako tahle nohatá divnůstka naproti, dělá ze sebe dobračisko, pozve tě do bordelu k obchodnímu jednání a ty tu trčíš prostitutkám pro zábavu.

Dokonalý soulad hudby a cikánčiných rytmických pohybů Sulana přece jen zaujal. Tanečnice to postřehla, usmála se na svého obdivovatele a přivlnila se až k baru. Když se - pořád v rytmu hudby - pootočila k Sulanovi zády, stydlivě zaškemrala:

"Rozepnout, prosím."

Sulan na přesku podprsenky špatně viděl a než stačil splnit dívčino přání, tanečnice ho vyzpovídala:

"Líbí se ti tady?"

"Teď už jo."

"Co mi koupíš? Koktejl, nebo pikolo?"

"Záleží na tom. Na co se ceníš?"

"Jak se jmenuješ? Já Antracit."

"Já jsem Ňouma, jak ses mohla přesvědčit."

Zasmála se:

"Ale jdi, ty ňoumo!" a pohladila Sulana po tříslech. "Půjdeš na pokoj?"

"Začínám o tom uvažovat."

"Se mnou by ti bylo teplo. Stačí škrtnout a hned sálám. Až dotancuju, přijdu za tebou k baru," slíbilo děvče a vrátilo se na stupínek.

Nato pohodila Frojlajn Masakr zlobně hlavou. "No bodejť! Je libovější! Je černá, viď? Hitler chtěl cigoše zplynovat a dnešní vepři jsou rádi, že to nestih. Jsi z nich!"

"Tak to zase prr, drahoušku! Nejsem vepř - jsem čistokrevný Čech, abys věděla."

"Stejně smrdíš Německem..."

"To jo. Pobyl jsem si tam nějaký ten pátek... Ale zamakal jsem si, to si piš. Dvanáct let pořád noční, měsíc co měsíc - jako negr."

Frojlajn Masakr pohladila Sulana po paži a potom po tříslech. "Kup si mě. Aspoň na půl hodiny. Sto márů přece máš..."

"O tom žádná. Vždyť ti říkám - šrotil jsem jako ten otrok. Napekl jsem vlaky rohlíků, abys věděla. Vlaky housek! Umíš si je aspoň představit?"

"- - - ?"

"Neumíš. Tak vidíš."

"Od té doby, co přišla Antracit, mám tři pokoje za týden. Všechno schlamstla! Dřív jsem měla tři pokoje za noc."

"Tancuj striptýz. Navnadíš na sebe zákazníky..."

"Ode mě to není ono. Už jsem kojila."

Sulan se přestal vysmívat. "Kolik máš dětí?"

"Jedno. Durku. Kojila jsem ji rok a čtvrt. Neměla jsem pro ni co jíst."

"Durku? Ty jsi Ukrajinka? Já myslel Ostravačka."

"- - - ."

"Kdo ti hlídá?"

"Máma."

Do Sulanových očí se vplížil smutek. Erosence to neuniklo:

"Se mnou ti bude dobře. Můžeš, na co si jen vzpomeneš. I bez gumy."

"Tak dobře."

Ženě zasvítily oči radostí. Objala Sulana kolem pasu a vtiskla mu polibek na tvář. "Pojď hned, než tamta dotancuje."

Běhoun, na který našlapovali důstojně, jako by ani nemířili za neřestí, sice tlumil jejich kroky, ale zas ne tolik, aby slabá ozvěna nedrncala do stěn úzké dlouhé chodby. Sulanovi to připomnělo kasárna.

"Mám tě umýt, nebo ty sám?" přilípla se Frojlajn Masakr k Sulanovi, jen vkročili do pokoje.

"Ne. Nebudu se mýt."

"Jestli chceš přece jenom kondom, vyber si. Jahodu, nebo banán? Citron si neber. Štípe mě to."

"Nech toho. Nebudeme se milovat. Posaď se!" přikázal Sulan a sám se natáhl na prostorné letiště. S rukama složenýma za hlavou zažadonil:

"Zazpívej mi něco."

"Co říkáš?"

"Zpívej. Nějakou vaši. Ukolébavku, cos zpívala durce."

"Ty jsi zvláštní. Takového zákazníka jsem ještě neměla. Nemůžu ti zpívat. Dozví se to barman a bude žalovat. Rýžojed by mi dal pokutu, protože jsem tě neobsloužila."

"Tak si aspoň lehni vedle mě a podej mi ruku. Jak jsi tady dlouho?"

"V Česku? Dva roky. Nejdřív jsem pracovala na Moravě. Šila jsem povlaky. Za čtyři tisačky. Pak jsem dostala zápal plic a provalilo se, že mě firma zaměstnává načerno. Nebyla jsem přihlášená u zdravotní pojišťovny. Nemocnici i léky jsem si zaplatila sama. Zase jsem neměla nic, jako když jsem k vám přijela. A to už jsem chtěla domů na Ukrajinu. Jenže jsem neměla na autobus. Hrozně se mi stýská. Jenže se nemůžu vrátit s prázdnýma rukama..."

Trudnomyslnost, s níž Frojlajn Masakr vyprávěla, poděla se tatam, když soucitný Sulan ženu pohladil. To se Frojlajn Masakr otřásla:

"Nedělej si násilí! Nepotřebuju, abys mě litoval..."

"Zaplatil jsem si tě. No? Je to tak? Můžu si dělat, co chci. Chci tě hladit a chci, abys mě líbala. Na pusu."

"Nojo! Tak proto zrovna se mnou. Ukrajinky jsou Ukrajinky - líbají se se zákazníky a choděj bez kondomu. Proto je český herečky tak nenáviděj..." - -

(Taťka beznadějně vzhlédl do korun nad svou hlavou. Vypnul motorovou pilu. "Nehne se, zbojník. Umře vstoje."

Radek se obdivně pousmál otcově příměru. Zbojník umře vstoje! Kdyby Radek vyšplhal po vedlejší borovici a osekal větve zaklesnutého smrku alespoň po jedné straně koruny, zbojník by jistě proklouzl a skácel by se na zem. Ovšem taťka nedovolí. Radek by mohl spadnout taky... Ale když umírají zbojníci vstoje, to je jiná: Radek chce stromu dopřát právě takovou smrt. Už se nechce předvést a dokázat taťkovi, že je šikovný. Už nechce, aby ho taťka aspoň za to pochválil.

Vítr pocuchal pačesy sosen a smrků: Máš odvážné nápady, zbojníku. Vítr chválí Radka často - taťka vůbec.)

Sulanovými plícemi se prohnala pachuť rtěnky. Frojlajn Masakr muže líbala, jako by to ani nebylo za peníze. Užuž by uvěřil, že je to vroucnost, ale žena pípla: "Ještě?" a všechno zkazila. "Ještě tě mám líbat?"

("Ještě je teplá," pochválil Radek bramboračku.

Mamka ho pohladila. "Však jsem s tím utíkala, jako by za mnou hořelo. Doma mám ještě. Houby v ní. Ty jsou nasušené z loňska, pamatuješ?"

"Ani unést jsem je nemohl. Nesl jsem je v košili i v teplácích."

"A s klíšťaty po těle," pokárala mamka spíš ta klíšťata. "Devět jich bylo. Víš, jak jsem se o tebe bála? Kdyby bylo jediné nakažené..." Mamka přivinula Radka k sobě.

Hlavu pod mamčinou paží, vdechoval Radek nakyslo jejího potu. Mamča musela s kastrůlky přímo letět - ještě teď je celá uřícená.

Když dojedli i lívance, taťka neměl stání. Natočil motorovku a pila se zakousla do dalšího kmene. I Radek se zvedl.

"Seď ještě," šeptla mamka konejšivě, "za celý týden jsme se pořádně neužili. Jste pořád v lese."

"To nejde, mami. Nemůžu sedět, když taťka maká..."

Mamka vzdychla, ale přikývla. "Tak aspoň přijďte dřív domů." Poklidila a s harašícím nádobím v dosloužilé nákupní tašce se pustila pěšinou k úvozové cestě. Vítr chtěl mamku popostrčit a zatlačil mocným poryvem. Mamka měla co dělat, aby se udržela na nohou - smrk zaklesnutý v korunách borovic měl nohy ovšem podťaté a neudržel se na nich.

"Tati, tati! Mamka se nehýbe!"

"Ježíšikriste, Manko!...")

Nakonec si dala erosenka přece jen říci - tichounce, aby na chodbě ani v baru neslyšeli, dala se do zpěvu, ale protože ne pro Sulana, nýbrž jen a jen pro sebe, bylo to o smutku, a takové písničky svírají srdce. Buďsi v pokoji vykřičené!

Ženin nostalgický sopránek měl na Sulana účinek přímo magický. Stěny pokoje jako by se rozestoupily, a když přivřel Sulan oči, píseň dokázala ještě víc: v jeskynních slojích, skrytých v příhraničních hvozdech, jež lemují Poříčínsko po celé západní straně, pootvíraly oči stovky a tisíce netopýrů a celé roje přízračných stvořeníček opustily jeskyně, aby monitorovaly krajinu Sulanova citového života. Ale na to nebyl Sulan připraven. Užuž by zakryl ženě ústa, když tu mu pomohl telefon. Vlísal se do svíravé nálady v pravý čas.

"Jo?" řekla Frojlajn Masakr.

Byl to barman. "Dodělej pána. Za pět minut má šlus. A ať si pospíší, na baru ho čeká obchodní partner." Ztlumiv hlas, aby ho v baru nikdo neslyšel, přidal: "Žralok osobně."

Frojlajn Masakr vyřídila, co měla.

"Poslyš, máš bezvadný hlas. Bezvadně zpíváš. Proč máš takovou přezdívku? Frojlajn Masakr - vůbec se to k tobě nehodí."

"To je taková recese. Vábnička na zákazníky. Vracela jsem se jednou z pokoje s Jackem Rozkusovačem a mezi tím, co jsme byli nahoře, přišli noví zákazníci. Když Rozkusovače zblejskli, byli z toho na větvi. Jak to dělá? Vždyť nemá ruce! Venca Rýžojed, ten který provozuje bordel, toho zkrátka využil. Vždycky má po ruce odpověď. Nemá ruce? Než si ho vzala do postele, tak je ještě měl. Tahle holka, to je klasa, pánové. Seznamte se. Naše Frojlajn Masakr. No. Tak mi to už zůstalo."

"Ten bezruký je tvůj zákazník?"

"Jenom když to dostanu. Má to rád s krví."

Sulan se s frkáním zvedl z letiště. Poslední jeskynní sloj zmizela teprve teď a rozestoupené stěny pokoje se konečně spojily. "Jak přišel o ruce? Válečný invalida?"

"Kdež! Narodil se až po válce. Je plný jizev a to ho dělá starším." Frojlajn Masakr si hbitě srovnala minisukýnku a pod paže stříkla sprej. Viděla, že Sulan od ní očekává větší sdílnost, a nedělala s tím žádné cavyky. "Když byl ještě špunt, vrtalo mu hlavou, jak spí netopýři. Vlez za nimi do nějakýho sklepa, nebo kam - a tam našel kus zrezlýho železa. Bouchlo mu to v rukou."

Když se vrátil Sulan do klubu, na barové stoličce se zazubil žoviální Vojta:

"Tady je, vzácný host! No konečně. Už jsem se bál, že si připlatíte další půlhodinu."

Sulan smečoval:

"Máte zpoždění. Nedochvilnost je špatná vizitka. Nebudí důvěru."

"To je řeč profesionála," pochválil Vojta Sulana. "Máte samozřejmě pravdu. Omlouvám se. Jste v Česku roku devatenáct set devadesát tři, příteli. Ještě jste se nezorientoval. Zkrátka: Musel jsem trochu domluvit Rýžojedovi. Už podruhé urguju nájem. Za Saigon i za bordel. Samé starosti... Ale vás s tím přece nebudu zatěžovat. Pojďme do boxu, příteli. Ať máme klid na práci."

Příšeří nočního klubu, hřející čalounění boxu a opodál šestero takřka nahých děvčat, to vše skutečně budilo iluzi diskrétnosti. A ten bezruký s unuděným psiskem jako by tu ani nebyl.

Alex Vojta křikl na barmana:

"Pane Libý! Tondo! Vypni ten jekot. Dej nám tam cédé pět."

"Jak je libo, šéfe," barman pohotově a jak jen mu to vydulé břicho dovolilo, vtěsnal se do výklenku k hifi-věži. Do minuty spustili Beatles a Vojta švihl zkoumavým okem po mladším společníkovi.

Mladý Sulan jako by z oka vypadl svému tátovi a z nátury od něho pobral taky dost: řečný a senzitivní zároveň. Když mladý práskl v jedenaosmdesátém do bot, komunistická strana měla Sulana seniora pevně v hrsti. (V ten čas to Alex Vojta dotáhl na tajemníka okresního výboru káesčé a poslance České národní rady, tak to probůh musí vědět.) Starý Sulan poslouchal jako ty hodinky, a teprve když si každý blbec na prstech jedné ruky spočítal, že reálný socialismus lehá na máry, Jiřímu Sulanovi se sevřela řiť a začal taktizovat, začal konečně myslet na sebe, na zadní vrátka. Ale on, Alex Vojta (nositel státního vyznamenání za zásluhy o výstavbu socialismu), Sulanovy nenápadné manévry prokoukl. Hodila se mu připosranost tehdejšího ředitele tehdejších Restaurací a jídelen, národního podniku, a jaksepatří náležitě ji využil: vždyť pevná jednota strany a lidu byla v tom čase, v devětaosmdesátém, přece vtipem víc než kdy jindy - muselo dojít na kácení lesa a Vojtovi se ani zbla nechtělo čekat, kterýže to bojovník za lidská práva přijde podetnout jeho - řekněme - strom. Tenkrát, když v Poříčíně spadly hvězdy prohnaných hostinských Štěpánka a Ryneše, právě Vojta navrhl vedoucímu tajemníkovi okresního výboru káesčé exemplární stranický trest: podnikový ředitel Jiří Sulan přijde o svůj post a přímo v restauračním provozu napraví politické škody, které komunistické straně způsobil. (Veřejnost Poříčínska se tím pádem přesvědčí, že ani v politicky obtížné době strana neslevila z morálních nároků na vedoucí kádry.)

Vedoucímu tajemníkovi byla taková ideologická šťáva náramně po chuti, a když se v prosinci devětaosmdesátého kvapem vyprazdňoval okresní sekretariát, Alex Vojta zamířil bez zbytečného tápání na důmyslně připravenou sesli: k Sulanovi, do restaurace Sokolská.

("Nazdar, soudruhu Sulane! Celou dobu, co seš tady vedoucím, dělám si starosti, aby tvoje nemocné srdíčko ten šrumec vydrželo. Určitě potřebuješ účetního, že? No - tak tady mě máš."

"- - - ?"

"Co koukáš? Jasně, teče mi do bot. Ale tys už zapomněl, kdo ti tenkrát pomohl z bryndy do závětří? Mohlo to s tebou dopadnout hůř. Mnohem hůř - lidsky i stranicky. Nebýt ovšem mě!")

Mladý Sulan zpozoroval Vojtův průzkumnický pohled a oplatil ho.

"Možná byste slyšel raději Kryla, ale jeho cédéčko to bohužel nemají. Beatles přece odkojili vaši generaci."

"Tu vaši zase Armádní umělecký soubor Víta Nejedlého," přikývl Sulan posměšně.

Vojta-Žralok se ovládl. "Přece se nebudeme štířit pro trochu muziky. Všechno odvál čas. Ostatně - přemýšlel jste o mém návrhu?"

"- - - ?"

"Hm? Proč mlčíte?"

"Než jsem utekl takovým, jako jste vy..."

"... a jako byl váš táta..."

"... než jsem vzal roha, byl jsem zástupcem směnového mistra v Poříčínských pekárnách. Dohlížel jsem, aby připravili dobře vománek. Když jsem komoušům zdrhl, pekl jsem ve Waldkürchenu rohlíky. Ale sklářskou píšťalu jsem nedržel v ruce nikdy. Prostě nikdy... Jo, bez debat - mám zálusk na vlastní podnikání. Mám a taky se na ně cítím. Ovšem výrobu skla? Tenhle obor je pro mě španělskou vesnicí. To je jako byste dal slepýmu jehlu a nit a chtěl od něj vyšívaný dečky."

"Tak vida. Takhle se věci mají. Nedůvěra... Podezíravost..."

II.