Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Miroslav Vejlupek

Země podvedená III - Do nejvyššího poschodí duše

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Země podvedená III - Do nejvyššího poschodí duše

Země podvedená III

Do nejvyššího poschodí duše

Miroslav Vejlupek

ČÁST PRVNÍ

METODOLOGIE SLUNEČNA

I.

Zbyněk Ryneš si kdysi přečetl, že úspěšní Američané vždycky mají bezstarostný úsměv. Protože chtěl být a skutečně byl úspěšný, naučil se tát příslušně k situaci. Krom toho vyhrál soutěž už počtvrté a být středem pozornosti mu dělalo dobře. Velká, převelká škoda, že ho nevidí táta. Měl by radost jako malé dítě - ale dožil se jen Zbyňkova prvního čestného uznání, a vyváděl, skákal radostí! (Jen jim to ukaž! Ať viděj, že Rynešové nejsou jenom brebtalové, ať to viděj!) Táta byl profesionální řečník, agitátor, a neuplynul týden, aby pro něho nepřijelo auto až k baráku. (Soudruhu Ryneši, můžete s aktuálním projevem? Tak na dvacet minut. No, když my bychom to potřebovali zrovna od vás. Od vás to má říz. Pochopte, přijede delegát z okresu.) S nenuceným výrazem v obličeji a s laskavým šklebem díval se Zbyněk Ryneš do zbobtnalých očí podnikového ředitele Jiřího Sulana. Ten mu podal orámované čestné uznání a přidal patosem orámovaný projev (To se naučil od táty! napadlo Ryneše.):

"Soudruhu vedoucí, mám tu čest poblahopřát ti k vítězství v socialistické soutěži restauračních provozoven. Zatímco i letos klesl obrat v převážné většině provozoven, v restauraci, kterou ty vedeš, rok od roku stoupá. Už čtvrtým rokem a opět plným právem patří kolektivu, který ty vedeš, prvenství v socialistické soutěži. Blahopřeji tobě i celému kolektivu restaurace Na růžku a přeji vám všem, abyste nadále šířili dobré jméno socialistického pohostinství."

Od bíle prostřených stolů zašelestil sotva slyšitelný potlesk. K té demonstrativní zdrženlivosti se závist nutit nemusela:

Patnáct procent z jednoho a půl milionu roční tržby je dvě stě dvacet pět tisíc! Dejme tomu, že pětasedmdesáti tácy jsi oblažil personál - pak ti zbylo sto pade! Máš je čtvrtý rok, to dělá celkem šestkrát sto tisíc. Pěkně ses v Poříčíně napakoval! Ve kšeftech hamtáš patnáct let, ty už dva tři melouny mít budeš, hamoune! A ten kašpar ti k nim přidá ještě diplom!

Na špatně tajenou nepřejícnost odpověděl Ryneš po svém a s příslušným úsměvem: Já vím. To vím! Budu v Poříčíně vždycky o krok napřed, počůránkové.

Jediný Sulan vynaložil energii k potlesku opravdu nadšenému. Vždyť by to bylo trapné, kdyby neměl jediný zářný příklad úspěšné provozovny! Čím by pak ohromoval činitele lidosprávy, činitele komunistické strany, činitele resortu a činitele družebních oblastí? Není snad hanbou hanboucí, že za ty čtyři roky, co mu okresní výbor strany dává důvěru, nemůže oslnit tajemníka okresního výboru káesčé Alexe Vojtu vícerými vzory socialistické podnikavosti?

"Druhé místo a také počtvrté zasloužené patří restauraci Sokolská pod vedením soudruha Štěpánka. Restaurace Sokolská, soudružky a soudruzi, udržela svůj dobrý standard a neklesl jí roční obrat. I když nárůst jejích tržeb není tak strmý jako Na růžku, dosáhl jsi, soudruhu Štěpánku, výborného výsledku a já ti za něj děkuji jménem celého ředitelství a celé naší společnosti."

Čestné uznání orámované stiskem ruky a šelestem potlesku od bíle prostřených stolů. Patnáct procent z jednoho a čtvrt milionu roční tržby, to je kolem sto devadesáti tisíc! Čtyřicítkou jsi polechtal personál, dejme tomu... Sto pade je tvých, násobeno čtyřmi roky!... Pěkně ses v Poříčíně napakoval! Hamoune! Patnáct let jsi ve kšeftu, máš už dobré dva tři melouny - a ten kašpar ti k nim přidá ještě diplom!

Ač zůstalo osočení nevyřčeno, Josef Štěpánek ho slyšel a smečoval s vážným výrazem v obličeji:

Hlavně nebýt nejlepší! To dělá zlou krev. Nepřátele! Nepřátelé vyrábějí pomluvy. Pomluvy zničí kšeft!... Rodinu! Dětství! -

(... "Mami? Proč nechceš, aby nás bylo víc?"

"- - -?"

"Proč nemám sourozence? Chtěl bych bráchu!"

"- - -!"

"Taťka by taky chtěl..."

"Co ty o tom můžeš vědět?...!"

"Ale mami! Poslouchej... Z celého Poříčí jenom já jsem jedináček... Chci bráchu!"

"Poslouchej ty mě! Víš, jak je ženské, která rodí děti pro jiné? Víš? Takhle! No! Jen se podívej! Jsem snad štěstím bez sebe?"

"Co je ti, mami?"

"Co by mi bylo?! Pořád rodím a pořád jsem sama! Dřív si bral Reich, teď socialistický tábor!... Vlastní táta tě odved! Nejdřív do Jisker, potom do Pionýra!... Pořád je někdo, komu nestačí obyčejný život! Pořád někdo bojuje za velké myšlenky... Ale co ty malé? Co ty moje?"

"Mami. Já tě mám rád. Mami."

"Pepinko moje!"

"Pepíku. Pe-pí-ku, mami!"

"Pepinko!" -)

Když se sešli Ryneš se Štěpánkem u svého stolu v sousedství stolu předsednického, zdáli se být ještě spokojenějšími než kterýkoliv jiný rok. Oba v Kristových letech, oba s ostruhami pražských a karlovarských barmanů, oba stratégové úspěšného života. S prozíravostí číšníkům vlastní vrátili se po Novém roce pětaosmdesátého na rodné Poříčínsko, kde o víkendech němčina vytlačí češtinu z restaurací do zahrad. Našli cestu zpět, aby tu - byli včas!

Až půjdou komančové v Čechách od válu, oni už musí mít čtvero náskoků před konkurencí.

Náskok atraktivního sortimentu.

Náskok neotřelého programu.

Náskok dobrého jména podniku.

Náskok návyku valutových zákazníků. (Tedy kuřat, myslí Ryneš.)

Doba, která stůj co stůj přijde, převálcuje nelítostně každého, kdo nedokáže předvídat. Můj případ to ovšem nebude! ušklíbl se Ryneš na tvarovaná lýtka servírky Helenky z rodu Vojtů. Ta - ač ve službě - na slavnostním vyhlášení výsledků socialistické soutěže za loňský rok zastupuje zároveň městskou komisi a právě roznáší kávu na účet reprefondu podnikového ředitele Sulana.

Můj případ to nebude! uchichtl se Štěpánek na tvarované poprsí Helenky roznášející koňak na účet dvou nejlepších.

"Zpijte se do bezvědomí!" pronesl štědrý vítěz soutěže. Znám svý lidi-kuřata. Stačí nasypat do korýtka a potřeštěně se slítnou, jenom aby neuzobla o zrníčko míň. Stačí ucmrndnout z hadice a jedno druhý div neušlape, aby si urvalo o slzičku víc. Nu, zunkejte! Nu, zobejte. Dneska to máte zadara, sráděrové. "Jen tak zůstanete i po dnešku zdrávi!" dodal a nekonečná opijáda odstartovala. Každý pochopil Rynešovu narážku na předloňskou oslavu. Vedoucí hotelu Modrá hvězda, právě proto, že se nezpil do bezvědomí, miloval se tenkrát s vedoucí hotelu Zlatá hvězda za zdí záchodků. Jelikož kdosi neznámý ukradl žárovku, napíchl se vedoucí Modré hvězdy na rezavý drát. Od té doby má jen jedno oko. Od té doby ignoruje soutěž brigád socialistické práce.

Bachratá, odulá postava za předsednickým stolem, až dosud mlčky klouzající pohledem z jednoho páru na druhý, se zčistajasna proměnila v monstrum s párem pružících chapadel. Sevřela paži rozesmátého Sulana a hekla popuzeně:

"Cococo?!"

Sulan nechápal. "Co se stalo, soudruhu tajemníku?"

"Vždyť jsem ještě nemluvil!"

Leknutí přebarvilo ředitelův obličej doběla. "Proboha!..."

"Pána Boha sem netahej, soudruhu řediteli. Ať počkají s tím nasáváním..."

"Prosím vás," Sulan nejprve kajícně, ale potom už celou vahou svého postavení, "ještě nenasávejte! Položte sklenice! Soudruh Alex Vojta by k vám chtěl naléhavě promluvit! Slyšíte tam vzadu? Položte ty skleničky! Nevydržíte ještě chviličku?"

"Vydržíme," odpověděl muž s fialovým nosem a rybíma očima, sedící u nejvzdálenějšího stolu.

"Nevydržíte!" opáčil Sulan a nasupený kývl na servírku:

"Helenko! Soudružko Vojtová, seberte jim to!"

Helenka se nadechla, aby hned nato pokrčila bezradně rameny:

"Už je pozdě..."

Sulan vmetl pod fialový nos:

"No bodejť! To jsem si mohl myslet! Už máte prázdnou! Stačí, abyste si čichnul, a neudrží vás ani řetězem! To budeme řešit kádrově, soudruhu vedoucí Huberta! Varoval jsem vás několikrát!"

"Při práci se koně nevypřahají," namítl vedoucí velkopoříčského hotelu a v tu chvíli každý bez výjimky zadrhl pohled o tajemníka okresního výboru strany.

Vojta zvrátil hlavu i oči k zasklené, zarámované fotografii nad svou židlí. I on si pamatoval starší novoroční výrok presidenta republiky Gustáva Husáka, tenkrát i generálního tajemníka ústředního výboru káesčé, a instinktivně povstal:

"Soudržky a soudrzí! Já vás zdravím jménem okresního výboru strany. Já bych vám chtěl říci v tento významný den, kdy bilancujete, několik srdečných slov." Nato uchopil listy s xeroxovaným potiskem a klidně, s důsledným důrazem na interpunkční znaménka, přečetl:

"Složitý celosvětový vývoj prokázal, že budoucnost lidstva je v socialismu. Jedině socialismus je schopen vyřešit problémy lidstva jako je hlad, hromadění zbraní hromadného ničení a vykořisťování člověka člověkem. Třídní boj probíhá skrytými formami v kterémkoliv okamžiku a všude ve světě. Komunistické hnutí ukázalo cestu k lepším, šťastným dnům nového člověka, ale přesto se najdou i takoví, kteří za jidášský groš prodají rodnou zem, perspektivy svých dětí, věc socialismu. Je povinností nás všech odhalovat takové odpadlíky, stavět na pranýř jejich morální a politické selhání. Víc než kdy jindy potřebuje naše socialistická vlast lidi věrné myšlenkám proletářského internacionalismu, schopné docenit výdobytky reálného socialismu. Vyzývám vás, abyste svou každodenní trpělivou prací a občanskými postoji dokázali, že naši otcové neobětovali marně své životy v boji za sociální spravedlnost!..."

"Kde to vázne, premiante?!" vyjel rozmáchlý Sulan, sotva Ryneš dovrávoral od vchodových dveří až k němu. "Čekám tu nejmíň dvě hodiny!"

"Já vím. To vím! Omlouvám se za zpoždění, pane řediteli. Znáte to! Když máte úspěch, vyrojí se kamarádů ažaž! Nevíte, kdy je budete potřebovat." A rozhlédnuv se spokojeně, nemohl si nevýsknout:

"Tedy! Dneska přišlo kuřat!"

Jiřího Sulana ponižuje, uráží, provokuje všechno, co slyší. Ovládá se ovšem: Možná jsem moc vztahovačný. Možná do mě nerýpe - možná mluví opravdu jen o sobě. Musím mu dopřát pocit nedostižitelné velikosti. On mi ho za rok vrátí!

Ryneš ví, že Sulan skřípe zuby. Ví, že dnes smí být nedostižně převeliký - a chovat se tak! Každoročně v půli března a už počtvrté za sebou posedává podnikový ředitel v j e h o barrestaurantu Na růžku, aby poctil vítěze socialistické soutěže pěkně po svém: zdekuje se na jeho účet! Pije jako houba!

"I letos dělnický koňak? Skotskou ne? Vaše škoda! Schovával jsem ji extra pro vás! Co se dá dělat - vyzunknu ji sám! Mně to nedá žádnou práci... Jenže... pane řediteli..., dneska vás stejně čeká driják! Ten vás položí, když nebudete dost... dost progresivní... progresivní chlap!"

Jiří Sulan mlčky přihlíží, jak se Ryneš kolébá dozadu, do kuchyně, a sám usrkne tuzemského rumu ze stopkové skleničky. Ať oslavuje co oslavuje, vždycky rumem. Cesta vzhůru z vyšší funkce do ještě vyšší nezměnila jeho apetit. Pil rum spolu s taťkou, když za mrazu pálili na hřebenech hor hromady klestu a kůry, aby s jarem kůrovec nepřeháněl nezkrotnou lačnost. Po rumu se sťal, když odmaturoval na ekonomce. A jen nastoupil do první účtárny, jako zápisné přinesl - rum. Litr! Bohužel pracovaly v účtárně samé ženské a jen postavil zápisné na stůl, hlavní účetní se přišourala k pootevřenému oknu a jako by mluvila o někom na chodníku, zauvažovala:

"To bude nějaký buran. Chybí jenom karty."

Láhev pak zahálela dlouhé měsíce ve skříni na kabáty. Hodila se až v zimě, když přijeli krajánci na hloubkovou revizi. Oba dva a Sulan s nimi vyprázdnili láhev za jediné odpoledne. Zahráli si koruna hop a Sulan přišel o celou zálohu mzdy. Ovšem vydělal na tom! V kádrovém posudku mu navždycky přibylo: je družný, se smyslem pro věc kolektivu. -

Ředitel Sulan zanechal vzpomínání na zlaté časy mladosti a vnořil se do ruchu, kterého přibylo. Byť přiopilý, pořád věděl, že je pátek, a věděl, že pátek co pátek posedává po hospodách nejvíc zákazníků. Tady Na růžku však nenajdeš volnou židli, a to Sulana konsternuje. Dobré dvě třetiny klientely jsou maníci z německé strany hranic! Plýtvají korunami i markami, jako by to byly nevyhrávající losy a neustálý oběh peněz vzbuzuje v Sulanovi podezření: Přiznává Ryneš celou tržbu? Jdou všechny peníze na bankovní konto Restaurací a jídelen? Marky určitě ne! Ryneš si zřídil ilegální wechselstube!... Nekupuje Ryneš šnaps v maloobchodě? Neprodává si ho v barrestaurantu s přirážkou?... No jasně, že to tak dělá! Jako všichni hostinští!... Jenže takhle ve velkém?! Prrr!! To je přespříliš!...!...

Aby to bylo jasné: Sulan vyznává účelovou toleranci. Klidně a dobromyslně dává vedoucím provozoven najevo, že dobře ví, jak ve výčepech zpeněžují vlastní zboží, a ať neklopí oči, on proti tomu nic nemá, protože vedoucí přece musí strčit tady dvacku řidiči pivovaru, tady padesátku řidiči masny, onde ho stojí hned několik stovek pohoštění komise vnitřního obchodu, a to všechno jsou režijní náklady navíc, vedoucí přece nebude platit neoficiální výdaje ze svého, že ano, přiměřený prodej vlastního zboží je prostě nutností a ta si žádá toleranci...

"Podívej. No! Co vidíš?"

"Nic. Frťane."

"- - -!"

"- - -!"

II.

III.

ČÁST DRUHÁ

KULOVÝ BLESK