Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jiří Kimla

Úder mimo hru

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Úder mimo hru

Úder mimo hru

Jiří Kimla

Publikováno s laskavým svolením autora.
Zdroj literarniosvezovna.wz.cz/
Věnováno Marketce Fialové a jejímu uzdravení.

Autor upozorňuje, že postavy a děje jsou smyšleny!

Prolog

Jmenuji se Josef Horták a jsem podplukovníkem policie, náčelníkem mostecké kriminálky. Náčelníkem už jsem hodně dlouho, ale dnes všechno skončí. Mám narozeniny, pětapadesáté a jdu do důchodu. Ředitel mě několikrát přemlouval, abych ještě pokračoval, ale já jsem už nechtěl. Nemohl. Musel jsem alespoň v důchodu vynahradit ženě ty prázdné, přečasté večery, kdy byla sama s dětmi doma a později, když se kluci osamostatnili, byla úplně sama. Koupil jsem jí malou pudlinku, roztomilého pejska, černého jak noc. Říkali jsme jí Tobina. Vloni nám umřela a manželka už jiného pejska do paneláku nechtěla. Moc si přála, abych šel do důchodu a nepřesluhoval, byl s ní a v létě na chatě v Lestkově, blízko Klášterce nad Ohří.

I.

Vzbudil jsem se uprostřed noci, dlouho před zvoněním protivného budíku. Moje žena Kateřina vedle mne tvrdě spala. Legračně pochrupovala. Několikrát jsem ji škádlil, že její chrápání nahraji na magnetofon a kazetu zašlu obchodnímu oddělení Husqvarny jako vzorek pro předvádění jejich pil. Samozřejmě, že jsem ji nepřesvědčil, tvrdila, že si vymýšlím že ona nikdy nechrápe, ostatně dámy nikdy nechrápou.

Ležel jsem chvíli na zádech a vychutnával teplo přívětivé postele. Nechtělo se mi uvěřit, že už od zítřka budu důchodcem. Večer v šest hodin se všichni moji přátelé a spolupracovníci Okresního ředitelství Policie v Mostě se mnou rozloučí. V řadách Policie sloužím už třicátý rok. Už si ani přesně nepamatuji, kdy jsem se rozhodl vstoupit do jejich řad. Pravděpodobně to bylo tenkrát po vojně, když jsem nastoupil do Spořitelny v Mostě a pracoval v úvěrovém oddělení. Práce v tomto peněžním ústavu nebyla nijak zajímavá, tedy alespoň ne pro mne. Kamarádi špičkovali, že mně rukama procházejí miliony, které mně nebudou nikdy patřit. To bylo zcela důvodné tvrzení, protože mých třináct set padesát korun hrubého bylo i na tehdejší poměry tak nízkým základem, jenž se těžko mohl stát počinem bezbřehého optimismu. A tak, když jednou mezi nás přišel do hospůdky bývalý soused a kamarád Péťa Srud a pochlubil se, že se stal v Praze policistou, tenkrát se říkalo příslušníkem, začalo to ve mně hlodat. Maturitu jsem měl, na vojně jsem sloužil u výsadkového útvaru, měl jsem chuť i do vysokoškolského studia, no a ženatý jsem také ještě nebyl. Péťa nám zasvěceně vyprávěl o práci u bezpečnosti, já vím, že si tenkrát dost navymýšlel, ale my všichni u stolu jsme před ním měli respekt. Byli jsme tam až do zavírací hodiny a když jsem odcházel domů, asi jsem byl přesvědčen, že se stanu policistou.

No samozřejmě, nebylo to tak jednoduché. V šestašedesátém roce se sice už začaly uvolňovat ledy, mládež se stávala stále více radikální, o slovo se stále více přihlašovali umělci a ve společnosti to začínalo kvasit I za této situace jsem nevěděl, jestli budu vyhovovat po kádrové stránce. Politicky jsem organizovaný nebyl a můj otec byl vyloučený z KSČ už někdy v padesátých létech.

Bylo mi tenkrát kolem čtrnácti a moc jsem nechápal, když jsem jednou přišel ze školy a maminka plakala, že tátu vyhodili z práce. Dělal v tu dobu ředitele jedné velké fabriky v Litvínově. Mezi slzami maminka řekla, že ho vyhodili nejdříve ze strany a hned na to i z práce. Táta byl tvrdý chlapík, kterého nezlomilo ani šest let koncentráku, kam ho zavřeli osmnáctiletého, když ho chytli při přechodu hranic. To jak přišli Němci. Utíkal do Anglie s úmyslem přihlásit se do leteckých sil. Místo toho ho čekal soud ve Vídni a potom Sachsenhausen. Po válce zjistil, že mu Němci do dokladů poznamenali, že návrat je nežádoucí. Přežil ale, a přežil i těžký tyfus, kterým onemocněl těsně po osvobození. Přežil i vyhazov ze strany i z práce.

Maminka měla obavy, abych se dostal na chemickou průmyslovku, kterou jsem chtěl studovat v Mostě. Jak se zanedlouho ukázalo její obavy nebyly nikterak plané.

Ve škole mě pan učitel Pikl s účastí sdělil, že mě k přijímacím zkouškám nepozvou a přihlášku předávají na Gymnázium, které se tenkrát jmenovalo Střední všeobecně vzdělávací škola. Maminka byla energická žena a došlápla si na ředitele průmyslovky, který zcela bezostyšně tvrdil že přijímají jenom studenty se samými

jedničkami a já že jsem měl jednu dvojku. Dneska vím, jak jí asi muselo být, když věděla, že jeden z mých spolužáků, syn místního funkcionáře, byl na stejnou školu přijat se čtyřkami. Odvolávat se jaksi nemělo kde a nemělo smysl a my byli nakonec rádi, že nám tátu nezavřeli. Udělali to totiž nadmíru mazaně a když jsem si na to někdy vzpomněl bylo mi nanic. Hlavně, když jsem musel, už jako příslušník SNB, s lidmi, kteří tátu tak ponížili, pracovat, ba co víc, svým způsobem přijímat jejich příkazy. Tátu tehdy vyhodili z práce a když objížděl své známé, kteří byli v nějaké funkci, nechávali se někteří zapírat a ti statečnější mu říkali:

"Slávku, nezlob se, ale my máme zákaz tě přijmout..."

Po měsíci marného hledání pak obdržel soudní obsílku a měl vysvětlit, čím se živí, když nepracuje. Prostě žádná selanka. Ještě, že pomáhala babička, maminky maminka, která ze svého komického důchodu občas koupila něco k jídlu.

A do toho ještě starší sestra. Studovala v Praze prvním rokem medicínu a maminka měla strach, aby nebyla také nějak perzekvována. Studovala ale v Praze a v Mostě se na ni nějak pozapomnělo, vyřizování účtů jí naštěstí nepostihlo.

Příští týden chybělo v práci hodně zaměstnanců a provozní náměstek mě přeřadil na čas na vklady, kde jsem zapisoval do spořitelních knížek, tehdy se to dělalo ještě ručně. V poledne potom zbylá děvčata zařazovala konta, která byla ve velkém ocelovém kontejneru natřeném šedou barvou. Barvy byly vůbec slabinou celého provozu. Stejně tak vybavení a technika. Kontejner byl hluboký a děvčata se musela hodně předklonit, aby do kontejneru dosáhla. Byl to docela zajímavý pohled na ně.

V tu dobu se nosily podvazkové pásy a punčochy. A tak jsem kradmo mohl pozorovat dvě prdelky napasované do světlých kalhotek. A taky kšíry podvazkových pásů, jimiž byly punčochy pečlivě připnuty. Samozřejmě, hned mi napadly ty nejchlapštější myšlenky a už jsem zalitoval, že o to u bezpečnosti přijdu. Ale třeba taky neprojdu po kádrové stránce, prostě, hned jsem si začal vymýšlet důvody, proč se u policie nepřihlásím. Pak ale přišla kolegyně a chtěla desetikorunu na narozeniny paní Nečasové. Musel jsem dát poslední a odpustit si svačinu. A jazýčky vah se zase začaly klonit ve prospěch SNB. Převážily se zcela později odpoledne, když jsem se spletl a do knížky jedné bojovné zákaznice jsem zapsal omylem špatný údaj. Kontrola u šaltru to zachytila a já se musel zákaznici omluvit a vystavit jí novou knížku. Ta baba na mě řvala, jako bych ji chtěl okrást. Omlouval jsem se a rostl ve mně vztek. Musel jsem knížku celou přepsat od začátku a baba pořád vyváděla, jednu chvíli to vypadalo, že přeleze pult. Tohle extempore vylákalo z kanceláře provozního náměstka, který nezištně nechtěl připravit o podívanou i ředitele a oba staří pánové, zkostnatělí dlouholetí bankovní úředníci, tančili legrační tance před agresivní

klientkou a květnatě omlouvali můj "premrsk," jak jsme takové chyby s kolegyněmi nazývali.

Po šichtě jsem musel na koberec, kde jsem nejprve od ředitele a potom od náměstka vyslechl, že jsem něco jako nádor na neposkvrněné čistotě tohoto peněžního ústavu a že pokud svoji práci výrazně nezkvalitním, budu mít smůlu. Nepomohlo moje chabé tvrzení, že jsem na úvěrech, že na vklady jsem byl jen zapůjčen a že bylo moc zákazníků a málo pracovníků. Dozvěděl jsem se, že pro úvěry nejsem taky žádné terno a tak jsem dostal vztek a řekl tenkrát dost sprostě řediteli, že se mu na jeho vklady i úvěry můžu vysrat a že dávám výpověď.

Doma se mi to rozleželo a bylo mi trochu bídně, ale pak jsem se odhodlal a odjel tramvají do starého města a zašel do Hvězdné ulice, kde tenkrát SNB sídlil. Dozorčí u dveří na mě hleděl nepřátelsky a já si uvědomil, že to je můj spolužák ze základní školy, starší kluk se sadistickou povahou, který, nás mladší, s oblibou týral. Jednou, když nás tak honil, jsem se zastavil, sebral šutrák a hodil. Jen tak demonstrativně. Samozřejmě jsem se ale strefil. Přímo doprostřed čela. Kluk upadl, byl chvíli mimo, pak začal řvát a já utekl. No, máma musela do školy, třídní pohrozila dvojkou z chování a můj postižený spolužák si mě vyčíhal a ještě se třemi dalšími se postaral o odvetu. Dostal jsem sice parádní nakládačku, ale nebyl jsem taky žádné ořezávátko a sám rozdal spousty tvrdých ran, které moje soupeře viditelně označkovaly. Doma maminka spráskla ruce a chtěla běžet do školy, ale táta jí to zakázal a řekl, že jestli si ještě jednou nechám namlátit, schytám to taky od něj. A tak jsem začal chodit do džuda.

Zeptal jsem se toho dozorčího, myslím, že se jmenoval Flídr, kde je náborová kancelář. Toť se ví, byl najednou hrozně uštěpačný a jeho monolog skončil výrokem, že takové sráče k bezpečnosti nikdy nepřijmou. Málem dostal zase přes pysky, ale věděl jsem, že musím zůstat v pohodě a s hraným klidem jsem s úsměvem odkráčel k náboráři. Šlo to potom ráz naráz. Byl jsem pro bezpečnost perspektivní i s kádrovým škraloupem táty a tak, když doktor mě poklepal po zádech a řekl, že jsem zdravý jako řípa, že ze Střešovic jsou všechny prohlídky v pořádku, bylo vystaráno.

Ve spořitelně jsem podal výpověď, měl jsem měsíční lhůtu a ředitel mi škodolibě přidal dalších šest měsíců, protože předpokládal, že mám něco slíbeného a že na mě nebudou půl roku čekat. Prostě charakter. Smál jsem se ale já, když jsem jednoho dne u něj zaklepal a sdělil mu, že jsem dneska ve Spořce naposled, byť uplynuly teprve tři neděle od podání výpovědi. Se zadostiučiněním jsem pozoroval, jak dědek brunátní a chce začít řvát. Tak jsem mu podstrčil papír s hlavičkou SNB. Chvíli vztekle hledal brejle, nasadil je pod připocené čelo a zuřivě si přečetl, že s platností od dalšího dne nastupuje soudruh Josef Horták do Sboru národní bezpečnosti, čímž podle zákoníku práce, bla, bla bla...

Starý byl disciplinovaný komunista. Dočetl, podíval se na mne přes brýle a snažil se mile usmát. Moc mu to sice nešlo, ale sdělení bylo přece jen tak závazné, že

kapituloval rychle a odevzdaně. Jen mi přikázal, abych předal agendu, jenže nevěděl, komu. Chtěl, abych to vyřídil s provozním náměstkem.

Holky na oddělení přijaly můj náhlý odchod se stoickým klidem. Když jsem jim navrhl, že bychom mohli po šichtě chvilku posedět, byl jsem zdvořile odmítnut s tím, že musejí domů, na nákupy, k dětem a tak. Nikam nemusela Hermína, vdavekchtivá bruneta, brýlatá, plochá, bez smyslu pro humor. Studovala dálkově vejšku a dotáhla to potom až na ministerstvo. S Hermínou jsem večer určitě nehodlal prožít a tak jsem se vymluvil, že se sejdeme, až budou moci všechny kolegyně. Nebyla hloupá, pochopila, ale trudnomyslnosti nepropadla, asi na podobná odmítnutí byla zvyklá.

Holky ve Spořitelně si vydělávaly taky málo, jako já a tak jsem měl radost, když mi na závěr směny přinesly krásný porcelánový servis, na který se musely složit. Přihopkal i ředitel s náměstkem. Náměstek mě během dne několikrát přišel do oddělení navštívit a vždy mě poplácal po rameni a věštecky pronášel, že mám před sebou skvělou kariéru. Pak ho v devětašedesátém vyhodili. On už byl takový chameleón. Poctivě měnil barevnou stupnici, tak jak větřík dul. Tenkrát měl asi narezlou růžici a nezachytil včas ten správný směr. Ředitel naopak ano. Ale zase to nezvládl zdravotně. Po dvou ošklivých infarktech, chudák, zemřel.

Táta nebyl proti mému přestupu. Jen mi řekl, abych nedělal kraviny a tím byl pro něj metodicky případ uzavřen. Maminka vyváděla a vypočítávala, kolik esenbáků přišlo o život a konstruovala vůbec takové situace, že jsem se vymluvil, že se mi chce spát a zamkl jsem se ve svém pokoji.

Ráno jsem, pečlivě oholený, v saku s kravatou, nastoupil do nového zaměstnání. Nás nováčků ten den nastoupilo osm. Jedním z nich byl Ruda Kolář, který se právě vrátil z vojny a nastoupil rovnou k SNB. Byl to mladší sousedovic kluk, se kterým jsem hrával v dorostu fotbal. Měl jsem radost, že ho tam vidím. V budoucnu jsme se stali blízkými spolupracovníky. Ale to bych předbíhal. Dva kluky jsem znal podle vidění, ty ostatní ne.

První den u SNB utekl jako voda a příští den jsme se všichni sešli na starém nádraží v Mostě a za chvíli uháněli rychlíkem do Prahy. Do kurzu. V Praze nás učili abecedu příslušníka v rámci pohotovostního oddílu. Nebyla to žádná sranda, ale zvládnout se to dalo.

Po půl roce jsem odešel zpět do Mostu, kam jsem byl odvelen už jako nadstrážmistr. Hned na první službě bylo ródeo. Se starým panem Pavláskem, nadpraporčíkem, jsem měl pochůzku ve staré části města. Procházeli jsme ulicí od nemocnice a akorát jsme došli k restauraci Pražská, když začala bitka mezi Rómy, tenkrát jsme jim ještě říkali Cikáni, a mezi nějakými zedníky, kteří už tam dvě hodiny trpělivě svačili jedno pivo za druhým. Došlo i na kudly a chudák pan Pavlásek, který zasahoval, to schytal rovnou do prsou. Vedoucí hospody stačil telefonem přivolat posily a já jsem začal úřadovat. Dva roky mezi průzkumáky, aktivní džudo i moje vitalita udělaly svoje. Když přijížděly posily, byl jsem s pacifikací skoro hotov.

Nejagresivnější Cikán měl na zlomené ruce želízka a byl hodný jako beránek. Pana Pavláska odvezli do špitálu a jen zázrakem to přežil. Já jsem od náčelníka dostal hodinky, primky, a od Cikánů pak příslib, že mi utopí v Běle.

Chvíli jsem ještě šlapal po městě, pak jsem asistoval u šetření vraždy jedné prostitutky a zase rozhodla náhoda. V mordpartě pracoval nějaký Ludva Tomislav, který se při honičce za podezřelým smrtelně zranil v autě. Šéf kriminalistů, starý pan Tománek, pojem mezi detektivy, požádal náčelníka okresní správy, aby mu dodal náhradu za Ludvu a jak jsem se později dozvěděl, chtěl právě jenom mne. Náčelník byl vehementně proti, neboť jsem byl nebojácný rváč, kterého potřeboval v nebezpečných ulicích starého Mostu. Major Tománek však prosadil svou a já se stal členem mordparty.

Dychtil jsem po dobrodružství a na práci jsem se moc těšil. Čekala na mne však úmorná robota, často pohledy na zvracení a zástupy lumpů, kteří lhali, mařili vyšetřování nebo páchali další trestnou činnost. Měl jsem několik úspěšných zásahů a v jednom případě jsem rozhodujícím podílem napomohl rozluštit případ staršího data, pomník, jak jsme říkali v hantýrce. Major Tománek mě povýšil do hodnosti podporučíka a doporučil ke studiu na právnické fakultě.

Po státnicích jsem se ještě přihlásil k rigorózním zkouškám, s přehledem je vykonal a dostal titul doktora práv. Máma byla patřičně hrdá na obě svoje děti, lékařku a teď také právníka. Jen jsme měli smutek, že se toho nedožil táta. Ten začal marodit se srdcem a na jedné schůzi protifašistických bojovníků se mu udělalo hrozně špatně a v nemocnici nám příští den umřel. Zhroutil se mi svět a myslel jsem, že fakultu nedokončím. Přijel ale za mnou major Tománek, byli si s tátou ostatně moc podobní, a domluvil mi a já se nakonec sebral a ve studiu pokračoval. Osmašedesátý i devětašedesátý jsem tedy prožil jako student, ale měl jsem úplně jiné starosti. Našel jem si holku. Pěknou, moc pěknou. Jmenovala se Kateřina, studovala filozofickou fakultu, germanistiku a bydlela v Lounech. Kateřinin otec byl vojákem z povolání, létal miginy u žateckého pluku. Po skončení aktivního létání na rourách, tedy proudových stíhačkách, létal s čmelákem a práškoval pole. Jednou se dostal do drátů vysokého napětí, letadlo rozbil na padrť a v jeho troskách, bohužel, uhořel. Byl to bezva chlap. Matka Kateřiny byla učitelkou, která se nechtěla smířit s tím, že si dcera našla policajta. Tvrdila, že jeden voják v rodině úplně stačí a že Kateřina zbytečně bude zůstávat sama / což se později ukázalo být pravdou / a iniciativně ji našla mladého učitele od nich ze školy. Já jsem ho znal už z gymplu. Jmenoval se Dambor. Z naší třídy jsme ho neměli rádi a když se s ním vytasila Kátina matka, začal jsem ho nemít rád úplně. S tchýní, paní Vaškovskou, jsem se nikdy nesblížil, i když mezi námi panovalo jakés takés příměří.

Když jsem si přišel říci o Kateřininu ruku, byl pan Vaškovský zjevně potěšen, ačkoliv jsme se viděli prvně v životě. Zato paní Vaškovská prožívala hluboké zklamání, které nedokázala skrýt, až se v podplukovníkovi Vaškovském probudil voják a velitel a vzal si problém na starost. Manželku zpacifikoval a my s Kateřinou jsme se mohli vzít. A taky jsme to udělali.

Ještě předtím jsem však ukončil studia a vrátil se do Mostu. Na okresní správě už byl nový náčelník, bylo tam vůbec spousty nových lidí. Major Tománek byl propuštěn na hodinu, protože někomu překážel. Věčná škoda, ten člověk byl studnicí moudrosti s bohatými zkušenostmi a laskavou povahou, čímž vysoko vyčníval ze zelených mas SNB. Kriminálku dočasně řídil nějaký kapitán Albrecht, ambiciózní plešoun z administrativy, pro kterého bylo největší svátostí vypracovat hlášení. A tak se kupily stohy papírů, ve kterých se zdůvodňovalo proč to nešlo nebo se zdůvodňovalo, proč se to udělalo. Kluci mu za zády říkali Franta Posudek.

Když jsem se u něj zahlásil, podíval se na mne a začal řvát, že si ty frajírky z Prahy pěkně podá, ať si nemyslím, že tady budu zavádět nové metody. Koukal jsem na něj dost překvapeně, čekal jsem jiné přijetí, ale Posudek si cancal játra pořád dokola. Když už jsem ho měl dost, zazvonil telefon a sekretářka nařídila Posudkovi, abych se dostavil k načelníkovi správy. Posudek se jizlivě usmál a sdělil mi, že budu asi přeřazen na jinou funkci. Měl pravdu. Náčelník byl stručný. Přečetl mi rozkaz, ve kterém bylo uvedeno, že jsem mimořádně povýšen do hodnosti nadporučíka a jmenován do funkce načelníka kriminální služby. Podal mi ruku, a řekl, ať si tam udělám pořádek a dám dohromady partu, která bude mít výsledky. Řekl mi, že Posudek bude tomu hrozně rád a strašlivě se zašklebil.

Na Posudkovi nebylo vůbec vidět, že by byl rád. Nebýt se mnou zástupce starého, snad by mě dal i přes hubu. Ale pak mě ho bylo i docela líto. Usedl těžce na židli a čekal, že s ním zatočím. Nechtěl jsem být zlý a řekl jsem, že jmenování bylo pro mne tak neočekávané, že nějakou dobu potrvá, než provedu další opatření. Posudek se začal snažit a zásoboval mě papíry nejrůznějšího kalibru. Dával jsem je do šuplíku a snažil se začít u mordparty. Povedlo se mi objevit Pavla Kratochvíla, známého z místa bydliště, který dojížděl do Ústí na pasovku. Dostat ho do Mostu nedalo ani tak velkou práci. Ruda Kolář pracoval na nehodovce. Nechtěli mi ho na kriminálku přeložit. Náčelník dopravky, Tonda Švýcar, se bránil zuby nehty. Dvakrát za mnou byl a tvrdil, že Ruda je jeho nejlepší pracovník. Tak jsem řekl, že právě proto ho chci. Nakonec jsme se pohádali a dlouho spolu mluvili jen, když jsme museli. Ruda byl do tří měsíců u nás a byl hrozně rád a my s Pavlem jakbysmet.

Doma se nám brzy narodil první kluk. Dostal jméno po dědovi, Vítězslav, Slávek. Tchýně se trochu umoudřila, v práci se nám začalo dařit, přišli noví, mladí kluci a procento objasněnosti případů bylo skoro stejné, jako za doby pana majora Tománka.

V severočeském kraji, v mosteckém okrese nevyjímaje, neměli kriminalisté o práci nikdy nouzi. Od drobných kriminálních deliktů, po nejzávažnější kriminální činy. Někdy jsme byli úspěšní hned, jindy trvalo měsíce, než jsme mohli případ uzavřít. A tak dny plynuly, narodil se nám druhý kluk, kterého jsme pojmenovali po druhém dědovi a měli najednou doma dva chlapy, Vítězslava a Vladimíra. Při jejich výchově jsme s Kateřinou pomalu stárli a já musím přiznat, že na výchově kluků jsem měl daleko menší podíl.

Kateřina začala učit na mosteckém Gymnáziu. Kluci po absolvování základní školy vystudovali střední, Slávek, který byl vážnější povahy po Kateřině, si vybral vysokou školu ekonomickou, obchodní fakultu a pracuje jako ředitel hotelu, Vláďa se stal lékařem a do svého oboru, hematologie, je úplně zblázněný.

Trochu jsem zalitoval, že jsem měl na kluky málo času, ale snad, už jako důchodce, vynahradím tento deficit svým vnoučatům. Musel jsem se usmát, že už se vlastně na roli důchodce těším. Pak zase je mi na okamžik líto, že už nebudu se svými kluky v terénu honit darebáky a dostávat je tam kam patří. Do vězení.

Kateřina přestala pochrupovat a já jsem sáhl po budíku, abych se podíval, kolik je hodin. Byla ale moc velká tma a tak jsem položil budík zpátky na stolek a pokračoval ve sladkém snění. Jako barevný film na pokračování mi před očima probíhaly všechny ty příběhy, ve kterých jsem s mordpartou zasahoval. Na okamžik jsem pomyslný film stopnul a zapřemýšlel, který z případů byl asi nejzajímavější, který mi nejvíc zůstal v paměti. Film se znovu začal odvíjet...

II.

Město bylo takovým obyčejným hornickým městem, jak už hornická města bývají. Okolí zdobily těžní věže. Výtahy v těchto věžích svážely denně pod povrch havíře, kteří rubali hnědé zlato, jak se tenkrát uhlí říkalo. Tam, kde to hnědé nadělení bylo v malé hloubce pod zemí, tam se zakusovala obrovská rypadla do zeminy a obnažovala útroby krajiny, aby horníci mohli těžit. Uhlí bylo potřeba, obrovské elektrárny, které ve věnci vyrostli kolem revíru, spolykaly denně mnoho tun, o příděly si říkaly také různé továrny a hlavně obrovská chemička nenasytně otevírala svá ústa, aby z uhlí vyráběla nejrůznější produkty potřebné v celém hospodářství. Kolem továren a dolů se kupily nové hory vytvořené lidskou činností a jejího odpadu. Měsíční krajina kolem města, ve kterém většina již nebyla starousedlíky, ale novými obyvateli, kteří do tohoto umouněného a věčně mlhavého kraje přišli po válce.

Bylo to také uhlí, které rozhodlo, že Most, o kterém je nyní řeč, bude postupně zbourán a lidé se přestěhují do nového města, které vyrůstalo nad okresní nemocnicí, kterou také uhelný osud nakonec neušetřil.

A tak se lidé ze starého Mostu stěhovali do nového. Stěhovali se i vesničané, jejichž domovy potkal stejný osud. Bylo to tak trochu komické i smutné zároveň, když se celá vesnice vešla do jednoho panelového monstra, kde jen doplnila zbývající byty. Copak mládež, ta si ve většině rychle zvykla na pohodlí ústředního topení a teplé vody, ale hlavně starší lidé trpěli především tím, že přišli o své zahrádky, domácí zvířectvo a také o komunikaci s ostatními lidmi, kteří se stále více stávaly anonymními jmény na zvonku nebo na domovní schránce. Vyrůstalo nové betonové město protkané sítí silnic a kilometry kolejové tratě, po které uháněla tramvaj,

(v Mostě se jí říkalo rychlodráha nebo taky jen rychloška), městem a pak dál až k chemičce a potom do města hokeje Litvínova a zase zpátky. Hokej byl jedním ze sportů, který se hřál na výsluní přízně diváků ze širokého okolí.

Psal se rok 1981. V Mostě, do podvědomí divácké veřejnosti, začal vstupovat další sport. Sport tvrdých chlapů. Boxing. Mostečtí boxeři boxovali v 1. národní lize. Boxovali s úspěchem. Řada borců na různých přeborech konkurovala špičkovým boxerům extraligy a tak není divu, že před posledním mistrovským zápasem, kdy se mužstvo Baníku mělo utkat o extraligový postup bylo společně s jihomoravským Znojmem v čele tabulky. Mostečtí ale museli vyhrát, aby mohli postoupit. Případná prohra nebo i nerozhodný výsledek znamenaly konec nadějí a postup znojemského celku. Mostečtí ale chtěli moc a moc postoupit a extraligovému snu věnovali všechno svoje úsilí. V tuto dobu a na tomto místě začíná náš příběh.

III.

Naproti fotbalovému stadionu byla postavena nová moderní sportovní hala. V tomto stánku všech sportovců Mostecka našli útočiště i boxeři. Dnes je zima. Sychravé zimní počasí bez sněhu a protivný chlad zalézá za nehty. Jezdící auta musejí svítit celý den a každou chvíli se řítí od okresní nemocnice houkající sanita a jen umocňuje pochmurnou náladu.

"Já bych spíš chrápal, než trénoval," říká Bohouš Fryš a nadhazuje si sportovní tašku v ruce.

" Buděš to mať ťažké, Bohouš."

Bohoušův společník, který natahuje kroky vedle většího Bohuslava za chůze pokyvuje přesvědčivě hlavou. Vytáhl kapesník, hlučně se vysmrkal a důležitě dodal:

"Víš kamarát, narazíš na Broučila, však už si s ním boxoval!" Bohouš pokývl hlavou. Jeho starší kolega se vyzná. Je to přece jeho trenér. Trenér Baníka Most. Sám bývalý boxer, reprezentant ve welterové váze a později v lehké střední. Ladislav Cicka, Slovák od Trenčína, který později přestoupil do Rudé hvězdy v Ústí nad Labem, kde se oženil a založil rodinu. Po skončení aktivní činnosti se na něj obrátili mostečtí funkcionáři boxu a nabídli mu funkci trenéra jejich prvoligového celku. Bylo to i s bytem a taky se zaměstnáním. Dostal nepříliš důležitou, ale dobře placenou funkci na jedné povrchové šachtě na Mostecku a měl dost času, aby se mohl věnovat i chlapcům, kterých chodilo trénovat na dvacet.

Zažil ještě poslední zápasy a tréninky v starém Armáďáku, tedy Armádním domě v Mostě, kde nebyly ty nejlepší podmínky a hrozně se těšil, jako všichni další kluci i funkcionáři, že konečně budou moci vystupovat v krásném prostředí, že se nebudou muset před soupeři stydět. A protože výsledky byly, chtěli všichni, kdož se okolo boxu točili nebo mu fandili, splnit si dávný sen. Postoupit do extraligy.

Láďa Cicka, nebo také jen Laco, se dobře česky nikdy nenaučil. Mluvil takovou českoslovenštinou, ale v oddílu ho měli rádi a nikdo mu nic nezazlíval. Totiž, někdy

mu vyčítali, že není na kluky dost tvrdý, že je benevolentní k jejich požadavkům, ale výjimečně dobré výsledky toho roku to jaksi eliminovaly. Laco byl bývalý reprezentant, který boxu rozuměl jako málokdo a dovedl hodně naučit. Zvláště ty, kteří měli zájem a dokázali na sobě tvrdě pracovat. Zrovna třeba Bohouš Fryš. V oddílu začal před patnácti lety.

Zakřiknutý, neohrabaný kluk se silnou vůlí vítězit. Jeho boxerské začátky, ještě v dorostu, byly dost tristní. Prohrával před limitem a stával se podceňovaným borcem, kterého dostat při vylosování znamenalo zábavu pro soupeře i diváky. Ale Bohouš se nevzdával. Tvrdohlavě trénoval a trénoval. Na trénincích byl bit. Padal a zase vstával. Cvičil direkty na pytlech, učil se koordinovat údery a pohyb těla s prací nohou. Nevzdával se. Kluci mu pro jeho umíněnost začali říkat Sonny, po americkém boxerovi Sonny Listonovi, který byl taky takový gumový.

Jednou přišel před zápasem na trénink velice smutný welter Eda Rosenbaum a všem sdělil, že mu našli něco v krvi, že má přísný zákaz sportování a že se bude muset dlouhodobě léčit. Eda byl tenkrát, bylo to ještě v dorostu, vynikající sportovec, finalista republiky a trenérovi Mildovi Tréglovi tím zasadil těžkou ránu. Co se dalo dělat. Na utkání s Roudnicí, která v dorostu byla v tabulce před Mostem na druhém místě, hned za Děčínem, byl nominován i Bohouš Fryš. Nastoupil proti sebevědomému mistru republiky Rybanskému a roudnické publikum pobaveně čekalo, jak to Bohouš schytá. Jako na přeborech, kde si s ním Rybanský chvíli pohrával a pak tvrdým útokem poslal Bohouše dvakrát na zem a rozhodčí musel utkání přerušit pro naprostou převahu Rybanského.

Bohouš byl na utkání velmi soustředěný a celý týden před zápasem trénoval, až měl málem pod váhu. Nicméně do provazů vlezl a v ringu se představil úplně jiný borec. Rybanský se sebejistým úsměvem začal dělat pro publikum opičky a obecenstvo vděčně přijalo tyjátr roudnického boxera. Jen do té chvíle, kdy Bohouš trefil nepozorného soupeře tvrdým direktem na bradu. Rybanský byl počítán ve stoje.

Už se nevzpamatoval. Bohouš tančil jak ostřílený borec, střídal direkty s bočními údery, vycházely mu sidestepy a Rybanský byl rád, když nakonec zazněl závěrečný gong. Diváci ho vypískali a vypískali i bodové rozhodčí, kteří přisoudili vítězství Rybanskému. Bohouš tenkrát ani nebyl smutný a soupeři sportovně pogratuloval. Všichni kluci mu blahopřáli ke skvělému výkonu. Rozhodčí Tralaba, s pocitem viny, přišel za Bohoušem a dlouze žvanil o tom, jak byl sice Bohouš výborný, ale jak neměl přesné údery, naproti tomu Rybanský jak vždycky věděl, kam uhodit a že se na tom shodl se všemi rozhodčími. Poslouchal to tenkrát jejich trenér, Milda Trégl. Pokyvoval souhlasně hlavou a když Tralaba dořečnil, ocenil jeho rozhodcovský a vysvětlovací výkon všeříkajícím výrokem:

"Běžte do prdele, pana Tralaba a už se nevracejte!"

Tralaba rychle poslechl a delegování do Mostu dlouho vracel, protože věděl, že bude mít v Mostě na "kaladobu" vrub jak poleno.

Zápas s Rybanským znamenal pro Bohouše velký zlom. Získal obrovské sebevědomí a většinu zápasů začal vyhrávat. Vyhrál krajské přebory, na přeborech Čech skončil druhý a na republice třetí. Získal I. výkonnostní třídu v dorostu, potom, už jako známý boxer, nastoupil základní vojenskou službu v Karlových Varech a po přijímači nastoupil v oddílu boxu karlovarské Rudé Hvězdy.

Muži byli zařazení do první ligy a několik let v ní úspěšně účinkovali. Bohouš Fryš se samozřejmě ihned do oddílu vrátil a po několika týdnech se dostal do bývalé formy a stal se obávaným soupeřem pro všechny. IV.

"Tak mládenci, nástup!"

V.

VI.