Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Božena Němcová

Karla

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Karla

Božena Němcová

(Obrázek z okolí domažlického)

I

Bylo krásné jarní jaro. Od Lesního Mnichova k českým hranicím blížila se tlupa vojáků. Za nimi jely vozy s věcmi. Na předním voze seděl důstojník se svou paní.

Vedle vozu kráčela žena, nesouc na hřbetě malé děvče. Postava ženy té byla vysoká, kostnatá, tvář hrubých tahů, ale příjemná, ačkoliv černé oči a dlouhé černé obrví kol sivého oka na první pohled trochu pošmournou ji činily. Byla ustrojena v selský šat, jaký se nosí v okolí domažlickém. Měla černou, zkarbatěnou sukni s červenou lemovkou a velmi kratičkým živůtkem, modrou zástěru, vyšívanou šněrovačku, přes prsa červenou podušku, košili s širokým okružím kolem hrdla a s dlouhými rukávci; na hlavě červený šátek na pokos vázaný, červené punčochy, střevíce na špalíčkách s podkůvkami, napřed s mašlí.

Silnice vedla příkře do vrchu a s obou stran táhly se tmavé lesy, ponejvíce jehličiny. Žena nepokojně, s nedočkavostí hleděla před sebe, některou chvíli pak začala kráčeti rychle kupředu, jako by nohy okřídlené měla.

"Ale, Markytko, vyť se všecka unavíte, dejte mi alespoň to děvče na vůz," ozvala se paní na voze sedící.

"Jako by se stalo, vzácná paní kmotřinko," odpověděla žena, "vždyť je to děvče lehké jako chmýřko, necítím ji na hřebetě."

Paní ji více nenutila, a Markyta popošoupnuvši břemínko svoje výše, pospíchala za vojáky, kteří též, ač do vrchu bylo, rychle kupředu kráčeli.

Když vrchu dostupovali, stával se les světlejší; pojednou byli z lesa ven a před nimi rozprostíral se přerozkošný výhled do českého kraje.

U východu z lesa byla paseka, na níž ještě sem tam jedle nebo smrk vyrůstaly, pod pasekou po vrchu dolů zelenala se pole, uprostřed nich pak stála vesnice, jejíž roztroušená stavení ohražená byla ovocnými sady.

Nejprvnější na pasece byla žena s děckem. "Doma jsme, chvála bohu!" zvolala, klesnouc na kolena.

"Doma jsme! - Zlaté Čechy! - Už je šlaka zle!" tak a jinak znělo to ze všech stran. Vojáci házeli čapkami do povětří, smáli se, výskali a mnohý stál v němém pohnutí. Každý dle své povahy radost najevo dával.

"Krásný je to kraj!" zvolal i důstojník, když byl se svou paní na paseku vešel.

"S dovolením - tentononc -, pane nadporučíku," ozval se starý voják, hladě si dlouhé kníry, "tak krásný, že se nemůže člověk na něj ani dost vynadívat. Ale když se musí loučit, to přichází krušno. Já to zkusil - tentononc - před třinácti lety. Tenkráte, kdybych se nebyl styděl, byl bych si opravdu zaplakal, a přece jsem mnohou hrudu svalil. - Však nám tenkráte jeden mladý rekruta na cestě zemřel. Pochovali jsme ho - tentononc - v Rechci."

"Nějaký mazánek matiččin!" usmál se důstojník.

"S dovolením -, pane nadporučíku, byl to statný hoch. Ale bývá to u nás, že nám těžko loučit se s domovem, a dokonce, je-li to - tentononc - do ciziny. Stesk padne na srdce a není rady ani pomoci, domácí nemoc člověka zchvátí."

"I jděte mi s vaší domácí nemocí," zasmál se důstojník.

"S dovolením - tentononc -, pane nadporučíku, ať si to jmenujou doktoři tak nebo tak, je to přece jen domácí nemoc," řekl voják, otáčeje kníry okolo prstu, což dělával jen tenkráte, když ho něco dopálilo, jinak si je vždy jen hladíval.

Když vojáci na paseku vyběhli, nechali hospodáři na polích pracující díla a dívali se na vrch. Děti, hrající si na pasece a na záspích, běžely úprkem matkám povídat, že je u lesa dav lidu. - Za chvíli vybíhaly ze stavení hospodyně, nesouce na ramenou, aby darmo nestály, menší děcka. - Staré babičky klapkaly za nimi, majíce pod paždí i vřetánko i kužel. I hospodáři mladí, staří vycházeli tu ze stodol, tu ze zahrad, kde právě kdo pracoval.

"To sú naši vojáci, jdú z Němec!" řekl jeden z nich, když byl dlouhé černé vlasy s čela odhrnul a zpod dlaně na vrch se podíval.

"Pote hor," pobídli ostatní.

Šli. Jeden pak z hospodářů zavolal na ženu: "Selka, vezmi s sebú chléb, sůl a mléka, snad jim přijde k chuti!" - Selka obrátila se na špalíčku, zavolala do dvora: "Dorla! Hanče!", a když dvě děvčata jako laně ze zahrady přiběhla, zmizela s nimi v srubu. Ostatní hospodyně všimly si též sedlákovy řeči, a která doma čeho měla, obrátila se nazpět do stavení.

Hospodářové kráčeli k vrchu jen tak pozvolna, co noha nohu mine, aby se nezdálo, že je zvědavost příliš trápí. Ženy zůstávaly pozadu, ale přece kroček za kročkem přicházely výše.

"Dymů, páni vojáci, dymů?" začal jeden z sedláků, když byli vrchu došli a vojáky jménem božím pozdravili.

"Domů, sedláku, domů jdeme," ozvali se vojáci.

"Nu tak, tak. Všude je dobře, doma nejlíp," řekl sedlák a zase se odmlčel.

"Jak se jmenuje vaše vesnice?" zeptal se důstojník.

"Chodovo, vzácný pane oficír," odpověděl ochotně starý blíže stojící sedlák, pozvedna zdvořile červenou, kůží obšitou čepici.

"A ta dolení, s tím zámkem?"

"Je Trhanovo, vzácný pane. Dále je Hújezdo a hyn tam sú Domažlice," začal starý sedlák vykládat, ukazuje přitom dřevěnou dýmkou, z které byl kouřil, sem a tam. "Vpravo od Domažlic vidíte na vrchu kostel; to je vrch sv. Vavřince, my tam hale říkáme na Veselé hoře. Pod Veselú horú je les Rmút, za Rmútem vesnice Stráž, za Stráží vrch Salka, za Salkú vesnice Pažežnice, tak to jde vrch za vrchem, vesnice za vesnicí."

"Ze Stráže jsem já a tuhle kmotra Markyta," vpadl mu do řeči vousáč, hladě si kníry.

"Nu, co škodí," kývnul hlavou starý.

Jiný hospodář se ale hned ptal: "Kterés ty rodiny syn?"

"Bartovic," odpověděl voják; vztyčiv pak hrdě týl, obrátil se k důstojníku řka: "S dovolením - tentononc -, pane nadporučíku, za starodávna užívali naši předkové, Chodové, aneb jak jim také přezdívali Psohlavci, velkých práv. Měli svůj prapor, svého hejtmana a byli všickni svobodníci. Tam, co je naše vesnice, byla hlavní stráž, a proto se podnes u nás říká na Stráži."

"Tak to bulo, tak," přisvědčil starý sedlák a vzdychl si.

"A stranou Domažlic na vrchu ten zbořený hrad, jak ten jmenujete?" ptal se dále důstojník.

"Je."