Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Božena Němcová

Podhorská vesnice

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Podhorská vesnice

Pohorská vesnice

Božena Němcová

I. DÍL

(I)

Nedaleko bavorských hranic, v Šumavě, ohrazena skoro kolkolem černým lesem, leží vesnice pohorská. Na jménu nezáleží, ať se jmenuje tak nebo tak. - Je dosti veliká, má kostelík i školu; statky a chalupy jsou jen ze dřeva, ale vyjmouc několik, čistě spořádány. Štíty a okenice mají malované, na okenicích růže a srdéčka červená i žlutá a na štítech mezi divnými ozdobami ptáčky a kvítky. U každého stavení ovocní sad, před okny několik záhonků na květiny a zeleninu a okolo celého hospodářstvíčka proutěný plot. U samé vesnice je zámek a dvůr panský, při něm pěkná zahrada, jejíž ohrada se stýká s ohradou vesnických sadů. Okolo dědiny prostírají se panská i selská pole a luka, jež protéká široký potok, vina se zelenými břehy z lesa ven do rozsáhlejší krajiny, kamž se vesničanům otvírá výhlídka mezi dvěma vrchy, které jako pilíře u brány z obou stran stojí. Mezi nimi v dáli je viděti špice věže, městečka to v sousedním Bavorsku ležícího. - Od jedné strany přirozené té brány táhne se vysoký rovný hřbet hory jedlovím porostlé, z druhé strany kupí se hora nad horu, až k špici vysokého Osera. - Zjara, kdy se pole a luhy zelenají, les i háj se rozvijí, bývá radost okolo dědiny; v zimě pak, když mrzne, až se země svítí, kdy ledový vítr s chumelicí se střídá, milo je v teplounkých světničkách. Stavení, ochráněná hradbou ze dříví, z mechu a suchého listí, zimních to zásob, neprověje ledový vichr.

Bylo to na Štědrý večer, za soumraku již, kdy přijížděly k vesnici saně, v nichž seděli dva mužští. Jeden z nich byl v šatu drotarském. - Napřed seděl vozka a práskal bejkovcem, až se to daleko rozléhalo. Jak se práskot po vesnici ozval, nechávali lidé práci státi, sběhnuvše se k oknům a před dvéře podívat se, kdo to jede; chlapci a za nimi psi vyběhli na náves, provázejíce saně na kus cesty. Staří ale šli zase po svých, povídajíce si mezi sebou: "Pan hrabě jedú dym z Prahy!"

V nejposlednější chalupě, u samé zámecké zahrady postavené, ukázaly se také u okna dvě dívčí hlavy, když saně okolo oken se kmitly. - Kolem hnědého čela jedné hlavy přiléhal bílý vínek1, sněhobílé klenuté čelo druhého děvčete obtočeno bylo kaštanovými pletenci. "To je bratr!" zvolala na to radostně, pohlédnouc na povoz.

"Hale, podivte se, v saních sedíl drotar," pravila ta ve vínku.

"Proč se divíš? Bratr ho někde na cestě trefil a vzal ho s sebou, aby měl Miča víc hostů. - To víš, že drotarům přeje," řekla ta bělounká v panských šatech, berouc přes se teplou odívku a na hlavu aksamitovou kukli.

"E ba právě," ozvala se u krbu stojící bába, cosi zavařujíc, "pan hrabě mají každého člověka rádi, aťsi to drotar, aťsi to sedlák, žebrák i kdokoli. - Však se mají po kom vrhnút, vždyť milostpaní hraběnka učiněná dobrota; kdopak to slýchal, tolika drotarům dávat stravu každú neděli, každé hody, šatiti jich i prací po celý rok je zaopatřovať."

"I nemluvte o tom," přetrhla jí slečna řeč, "kdyby nebylo drotara, neměla bych bratra; za dobré sluší se odměnit dobrým."

"I což je platno, slečinko moje, mnohý člověk dost dobrého hudělá, ha nemá za to hani épozdrav Pánbůh'; nehumí si každý dobrodiní pamatovať. Tak je to, děvečko moje. No, ha nynčko si vezmu kožich ha půjdu se slečinkú; muším se podívat k Mance2, kterak se jí calty3 podaříly. Chutě, Dorla, dones eště krákorek4 na oheň, než se oděju!"

To řkouc obrátila se bába ku vnučce a hrnek k ohni přistrčila.

"Pote, slečinko, se mnú, něco vám hukážu," pokývla Dorla slečně, vzala koš zpod lavice a obě vyšly ze dveří. - Rychle přeběhly dvorek, Dorla odhodila petlici při dveřích u chlíva, vedouc slečnu za sebou. Několik bílých králíků plaše utíkalo do svých skrýší, Plavka a Lysinka obrátily hlavy ke dveřím, kdo to přichází. Slečna je pohladila, Dorla ale pohodila koš na hromadu suchého listí, jež v koutě k stlaní uchystané leželo, vstoupla na stoličku, sáhla na přidělané ve zdi prkénko, na němž dížky a jiné nářadí leželo, a sundala hrnéček, v němž byla kvetoucí haluz višňová.

"I ta je krásna, kdo ti ji dal?" zvolala slečna.

"Sama jsom ji vypěstovala. Na svatú Barboru huřízne si dívče - když je huž tak velké jako já - višňovú neb křešňovú větvičku, dá do vody na teplé místo - nejlépe do chlíva - tu nejtepleji -, obden dává čerstvú vodu, ha na vánoce vykvete."

"A k čemu to děláte?"

"Ty větvičky nesú si děvčata na půlnoční za šněrovačkú, ha který chlapec ji chapne, za toho musí jít."

"A jak kdyby ji uchopil, za kterého by neměla vůli jít?"

"Vůli nevůli, to jí hani Pánbůh nepomůže," pokrčilo děvče ramenem, usmálo se, postavilo hrneček na prkénko, a skočivši ze stoličky, sbíralo rychle krákorky.

"A k čemu si to děláte zbytečných starostí a strachů?"

"Všechny moje vrstevnice pěstují si prútky, proč by já se stranila? - Bába říká, co má člověka potrefiť, že ho potrefí, kdyby se rukoma nohoma zpíral," pravila Dorla, zavírajíc za sebou chlív. "Ale zejtra mi povíš, kdo tobě větvičku vzal?" ptala se slečna, těsněji odívku kolem těla vinouc.

"Toť víte, slečinko, že vám všecičko povím," přisvědčila Dorla.

Vtom se bába vyhrnula ze dveří, v dlouhém po kolena kožichu, potáhnutém hnědým suknem, vzadu otevřeném. Bába zachovávala přísloví: Do svatého Ducha nespúštěj se kožicha a po svatém Duchu přidrž se kožichu. Na hlavě měla plenu, na prsou - pod šněrovačkou - malou podušku, krk holý. Sukni černou jen jedinou, modrou zástěru, červené punčochy a střevíce s okovanými špalíčky.

Okolo těla široký kožený pás, vyšívaný hedvábím a zlatými nitěmi, jako staré bulky1 nosívaly. Pod zástěrou bylo vidět veliký kapsář, v němž bylo bůhvíčeho.

"No, dívčí, dej pozor na oheň, já záhy se vrátím," napomenula vnučku, pak vyšly se slečnou ze vrátek, a vklouznuvše malými dvířkami do panské ohrady, pospíchaly zahradní cestkou přímo k zámku.

Zatím dojel mladý hrabě po delší cestě do zámeckého dvoru, a když kočí práskl bičem, vybíhala čeleď ze všech koutů hospodářských stavení. Nejprvnější ale ze všech byl šafář Miča, bývalý drotar, věrný to sluha pána svého.

"No, Mičo, vedu ti hosta!" pravil s usmáním hrabě, ukazuje na drotara mladého, který byl sice ze saní vylezl, ale ostýchavě stát zůstal, nevěda, co se mu bude dále kázat.

Miča bystře na hocha se podíval, pak ale plácna ho na plece, radostně zvolal: "Janko! Bodaj ťa parom metau2, kdě ses tu vzau!"

"Milostpánko vezú ma až z Prahy," odpověděl mladý junák a celá tvář se mu ozářila radostí.

"Vyť se znáte, jak vidím?" otázal se hrabě.

"Jakože bychom se něznali, veď je to mojí matěri krstný syn3,"

odpověděl Miča, pleta si vždy svoji materskou řeč s češtinou.

"Tak! Nuž to mne dvojnásob těší, že jsem ho přivezl. Vezmi si ho tedy s sebou a dobře mi ho chovej. Až bude pochvíli, povím ti, jak jsme se našli."

Po těch slovech obrátil se hrabě k bráně, která vedla do zámku a odkudž mu právě slečna s bábou vstříc přicházely. "Hanuši!

Jelenko!" znělo ze dvou úst a bába třetí přidala svým silným hlasem: "Pěkně vítáme z cesty, milostpane!"

"Děkuju, bábo. Jak se vám tu všem vedlo?" vlídně oslovil hrabě starou ženu, když byl Jelenku k obě přivinul.

"Inu, když Pánbůh zdraví dá, vždy jednostejně. - Ha tam v té Praze co dělají?"

"Každý dělá, co dělat musí, jenže si jeden přitom vejská, druhý stejská," usmál se hrabě.

"Jako tu," přikývla si bába. "Já tam nikdáž nebula, hale můj nebožtíček - Pánbůh mu dej věčnú slávu -, ten vždy říkal: V Praze blaze, kdo má peníze. Mnoho rozprávěl o té Praze, kterak tam pěkně ha jaké jsú tam veselé kostely. To on všecko vědíl, jak to co je. - Hale já držím výklady, ha milostpán pospíchají k panímámě. - No, mají se hezky, já jdu k Mance podívat se, jak se jí calty podaříly." A neohlédnuvši se více po mladém panstvu, kteří způsob její už znali, dlouhými kroky kráčela přes dvůr, k ratajně, vedle níž bylo obydlí Mičovo, jejího zetě.

Potkala se s Mankou, dcerou svojí, v síni; tato nesla hrst žitných klasů.

"Pote, mámo, pote, vítám vás, však jsem huž myslila, co nejdete,"

přivítala tato matku.

"Inu, volali mne k Sýkorovům, dítě jim drhne kášel; je haž zateklé, tak jsom je obvázala zelnými lupeny. Pak jsom trocha ty večeře chystala, to mne zdržílo. Slečna byli hu nás, přišly jsme nynčko zároveň s panem hrabětem nahorů."

"Jsú huž dyma?"

"Což nevíš, vždyť ti přivezl hosta?"

"Já bula na ponebí, chystala jsem pro chasu trochu jablek ha ořechů, nic nevím, co se vdole dílo. - Pojďme do sence tedy."

"No, kterak calty, podaříly se?"

"Jako malované, no však vám je hukážu."

S těmi slovy pustila bábu napřed do sednice. - Hned u dveří visela kropenička; bába pozdravivši sáhla do kropeničky, stříkla vodou svěcenou do rohu, kde stůl stál a u něho na lavici v rohu, na almárce starodávního díla, soška Panny Marie, přežehnala se, přitom se v tu stranu pokloníc. To byl tak způsob starých lidí, ale ze všech bába nejvíc na to dbala, a kde našla suchou kropeničku, hned řekla: "Jací jste to lidé, hani krapet vody svěcené, haby mohel dát člověk poctu Bohu ha domu."

Mičo s Janem byli již v sednici, v níž bylo všecko udrhnuto jak křída, i podlaha pískem posypaná byla bílá. Okolo lože čisté záclony; obrázky a všecky ty hrnéčky, džbánky a talíře, co dílem na stěně visely, dílem na sudni (poličce) zastrčeny byly, leskly se jak krystal. Sednice byla vybílena, strop sloužený z trámů smrkových leskl se jako polírovaný. - Na krbu praskalo jedlové peručí a rudá zář ohně osvětlovala celou svátečně vyozdobenou sednici. Když bába vešla, potřásl jí Miča rukou, k ženě ale, představuje jí Jana, pravil: "Pozriže, koho nám to milostpán z Prahy doviezol! To je z naší dědiny, z Kolárovic, mojí něbohej1 matěri krstný syn!"

"Nu, co škodí. Pozdrav tě Pánbůh, chlapče. - Je ti zima, vet. - Sedni hyn na lajc ha ohří se. Vždyť ta zima dnes haž praští,"

pravila Manka, položíc klasy na stůl.

"Eh nie je mi zima, veď som mal huňu," odpověděl mladý drotar, přisedaje k loži na nízkou stoličku.

"I čože zima, veď sme na zimu privyknuty; u nás v horách tuhší zima něž tu," pravil Miča.

Bába byla zatím plenu i kožich odložila a šla se dívat na malého vnoučka, který spal vedle lože ve visuté kolébce.

"Pánbůh požehnej, jako by mu lícata namaloval," povídala si a zpolehounku jím zakolíbala. "Ha kde máte Honzíka?"

"Bůh zná, celý den to běhá vně," odpověděla matka, a ukázavši na chléb a sůl, který byla zatím na stůl položila, pobízela, by si ukrojili.

"No, sústo do húst, habyste se nehurazili, to víte, že se postívám od svitu do mraku," řekla bába krájíc si malé sousto chleba. I Jano jen domovskému právu zadost učinil, řka, že se i on postí.

"No, syn můj, povezže mi, povez, kterak se má tvoja mať, brat, sestra, zdráva-li všecka naša rodina?" zeptal se Miča, sedaje proti Janovi na lavici.

"Všeci zdraví, len matěr moja zomrela," vzdychl si chlapec a nádechu smutku zatemnil jasnou jeho krásnou tvář.

"Tvoja mať?" divil se Miča. "Taká statočná žena. A čože jej bolo?"

"Ochorela; ľudia vraveli, že je to horúca choroba; něznám, bola či něbola."

"A kedyže zomrela?"

"V sečných mesiacoch1 bou rok."

"Ha tatíka nemáš?" ptala se bába útrpně.

"Takuo drobnuo chlapčisko som bou, keď mi tatko zomreu,"

odpověděl chlapec, ukazuje rukou nevysoko od země. "No, skřivánek eště menší, ha Pánbůh ho přece opatří; co stvoří, to nehumoří," řekla bába.

"A brat, čo robí?" ptal se zase Miča.

"Oženil sa; vzal si Ulišu Janšíkovu."

"Kteréhože Janšího?"

"Čo má priezvisko Papuča."

"Ejže čo, toho! - Veď to horenosná rodina, bohatá?" divil se Miča.

"Ej, ver bohatá. Uliša dohnala bratovi kŕděl2 oucí, kravu, a ešče dostal dvesto zlatých peňazí a trávu3."

"A je robotná?"

"Hej, poriadna to žena, a robotná ako mrauka4," přisvědčil Jano s důrazem uctivosti.

"Veru sa divím, že mu ju Janšíkouci dali. - Veď sa vždy hore niesli nad našu rodinu, len preto, že majú mnoho statku, a naša rodina len chudé salaše a kopanice."

"Ej, něchceli najprú ani počuť; keď přišou brat do Janšíkoucou, bola bitka; nič to preto, Uliša němala vuoľu za inšího ícť, a tak se naostatok preca zhovárali."

"Eh, Imrich je pekný chlap! - A zná sa rúbať. Hej, vytlúkol ten něraz Hlinčanom a Zahorancom. S tými bou naveky boj!" pověděl Miča a oko zalesklo se mu při vzpomínce na blahé doby junáctví.

"Hej," řekl na to Jano zcela mírně, "bou ten už peťrazí zatvorený, pretože sa s Hlinčany do krve rúbau. - Teraz sa něsmie rubať, žena mu nědá."

"Dobře má," ozvala se Manka, přecházející ze sednice do komory a z komory do sednice, při čemž ale řeč poslouchala, neboť komora vedle sednice byla. "Dobře má, že brání; já teky hani nevím, k čemu tuten způsob, haby se chlapi rvali pro každý capart5!"

"Ej no, už ti ja poviem tak, žena moja sladká, pre pletky sa biť chlapu něpristaně6, ale keď ma kto pohaní, toho statočně vybijem."

"Huž ti chlapi mají jinú kreu, zhorka nakvašenú. Z porady do svády!" ozvala se bába, lámajíc přes koleno peručí a přikládajíc na oheň. - Miča se usmál, a obrátiv se k Janovi, ptal se dále: "A kdě ti sestra Ilena?"

"Slúži u bratovej," odpověděl chlapec. "Aj já som slúžiu doma, dokiaľ mať žila, ale keď zomrela a brat sa oženiu, išou som skúsiť světa."

"Doma seďa nič něskúšiš, svetom choďa sa vybrúšiš; dobre si urobiu. A kděže stě sa zišli s naším milostpánem?" zeptal se Miča.

"Chodiu som po Praze po uliciach; keď som chodiu, prišou som do jedného hrdého domu, kričím édratúvať', nikdo ma něvolá. Iděm hore na schody, otvorím tichúnko dvere, ale nikto tam; zatvorím a kričajúci édratúvať' iděm ku druhým dverám. Ty boly zatvorené.

Iděm zase k prvým dverám a prosto do izby; tu ani škračka.1 - Všadě pekně krásně a na stole mnoho popísaných kartičiek a strieborných peňazí. Akoby mi voľakto pošopnuu: éČakaj, Janko, tu, dokiaľ něprídě pán; mohou by voľajaký naničhodný človek prícť a ty peniaze vziať."

"To bulo múdře myšleno," přisvědčila bába polohlasitě.

"I vyšou som před dvere a čakau, a tak asi za pou hodiny prišli ten milostpán, čo ma sem doviezli, a s ním i kočiš. éČuo tu robíš?' spytuvali sa a strmo mi do tvári pozreli. éEh čuo tu robím,' reku, énič tu němoužem robiť, držím postriežku2, kým pán nědojdě; bo si izbu nězatvoriu,' reku. - Tu ti pán zrazu skočili ku dverám, roztvorili a hněď ti pozreli na stuol, a keď viděli, že všetko leží, ako ležalo, uchopili ma za ruku a viedli do izby.

Miseu som im všetko rozprávať, jak som přišou do domu, spytuvali sa, ako sa volám, skadě3 som, a keď som im všetko vyrozprávau, vraveli mi, by som jel s nimi do huor, že mi dajú robotu na celučičký rok. éPojeděm, keď ma vezmú,' reku, éprečo by som nějeu, veď som chlap slobodný, ako to vtáča v povetrí, muožem ícť aj na kraj sveta, a keď sa mi lúbiť něbude, muožem ícť preč."

"Šak sa ti ver budě lúbiť, milostpán sú dobrý pán, ani mu páru nieto v stolici, a paní hraběnka aj slečna - daj ty mi bože -, to je milota, že němuože byť vetšia!" povídal Miča s zářícím okem a Manka i bába přisvědčily jednohlasně.

Vtom volal čeledín šafáře ven a Jano zůstal s ženami sám.

"Neboj se chlapče, že ti zde bude zle, budeš hu nás jako dyma.

Šak se tě milostpán jistě bude ptát, chceš-li na řemeslo jiné nebo hu nás pracovat, oni se každého ptají, ha budeš-li chtít jen dratovat, můžeš chodit v okolí. Každú neděli sejdú se drotaři, co v okolí drotujú, ha to jich bývá deset i více na oběd. Majú tu pro sebe komoru, kde nocujú. V neděli ha svátek se převlečí do čistého oděvu ha jdú na mši. To se ti naši chlapci na ně dívajú."

"Ale sa já němuožem preodiať, keď němám len tyto háby," řekl chlapec, ukazuje na svůj drotarský oděv.

"I o tuto se nestarej, v komoře visí odění odst, na velké, na malé, milostpán to dal hušít, ha to on má největší radost, když se mu to pěkně hustrojí. I milostpaní, i slečinka se dívají v kostele vždy na tu stranu, kde chlapci stojí; ono jim to hale teky pěkně sluší. Kolikráte jsme si o tom povídaly, kterak jsme se děvčata divily ha smály, když Miča poprvé v svém kroji do kostela přišel," řekla Manka a v práci se pozastavila.

"Smály jste se mu, ha přece se ti zalíbil, víc než který z domácích chlapců," prohodila bába.

"Když povídali, že zachránil milostpánu život, teky jsom ho chtíla dobře znát. Ohlížela jsom se po ňom, haž se mi zalíbil."

"Ha ty jemu!" bába na to.

"Ha já jemu, mělo to být," svědčila Manka. "Kterak by mi kdy bulo na mysl přišlo, že roste pro mne muž v Trenčanské - bůhví kde to haž je -, že bych kdy šla za pracizého člověka, ha nynčko myslím, že bych hani jiného ráda mít nemohla, ha kdyby Miča chtíl, šla bych s ním kraj světa."

"Šak on nepůjde, má tu všecko tak, kterak to doma míval," řekla bába, postavivši na stůl mísu oblatků a mísu medu.

"Ej, veru to u vás tak ako v Kolároviciach," divil se Jano. "Vet, divíš se," usmála se Manka. "No, hu nás se nepečú oblatky, hu nás rozpičky1 s medem ha makem polité, hale šak si to mnoho neodevzdá, ha zelí, hrách, vařené ovoce máme teky, jako hu vás."

"Hale tuto prostření pod stolem, pod hubrusem klasy nastlané ha na každém rohu stola bochník chleba, tuto je váš mrav, hu nás se to nedělá," ozvala se bába. "Hej, to u nás sa tak pokryje a zostaně pokryto cez celé sviatky; preto sa tak robí, aby po celý rok bolo požehnanie v gazdoustve2," řekl Jano.

"Ešče něco dělá Miča, co se hu nás nedělá. Haž se čelaď sejde, rozpoltí Miča oblatky, každému po půlce namaže medem, ha to musí každý stoje sjíst. Pak omočí dva prsty pravé ruky do medu, hudělá každému na čelo kříž řka: éPánbůh ti dej šťastného Štědrého večera, štěstí, zdraví, boží požehnání po celý rok!' Potom tepřiva si sedne každý ke stolu," vypravovala Manka.

"I u nás gazdovia domácich tak prežehnávajú. Kemu ten kríž najuskor oschně, tem vraj (prý) do roka zomre."

"I naši o tom loni povídali, hale nevšimli jsme si, komu nejdřív huschnul."

Vtom vešla do sednice služka, nesouc na míse horké slížky3.

"Scedíla jsom ti, hospodyně, ty púčky4, či kterak tomu říkají,"

oznamovala, postavivše mísu na lavici.

"Ej púčky!" usmál se chlapec. "U nás, keď sa púčky na stuol doněsú, strežú dieuky, aby temu, který je najmladší u stola, prvú lyžicu púčkou uchytily."

"Ha proč to dělají?" zvědavě ptala se služka.

"Nuž, která ju vraj ulapí, tá sa ešče ten rok vydá."

"A je to pravda?"

"Božiť sa něchcem, či je pravda - dieuky tak vravia," pokrčil ramenoma Jano.

"Zkusím to. Hu našho stola je nejmladší Honzík; počkej, já mu dnes chapnu první lžíci púčků, huvidíme, vdám-li se," zasmála se stará služka.

"No, mušela bys ty bystřejší být, habys temu první púček vzíla, ten jich pět pozře, než ty nač pomyslíš," povídala bába.

"Šak huž jde, buřič, raděj mu huklidím pastvu z cesty," řekla šafářka, obrátíc se s misou ode dveří, kudy vcházel Miča se svým malým synkem. Klučík měl na hlavě tatíkovu beranici, kratičké oplecko5 a bílé vlněné nohavičky, krk i prsa měl nahé, ruce zimou zkřehlé a tlusté tváře jak by mu oplácal.

"Tu ho máte, pluhance6, bol tam - odpustce - mezi kravami,"

uváděl ho tatík bábě.

Bába chtěla ho litovat, že je zimou zkřehlý, chlapec ale vesele nohavičky zdvihaje, ukazoval bábě, že má nové krpce (šněrované střevíce, opanky).

"I namútěkuši, to je krása!" spráskla bába ruce. "Jen si je nezamaž, habys je měl pěkny, haž přijdeš k bábě na koledu. Huž jsom huchystala jablka ha ořechy, budeš-li humět pěkně zpívať."

"Šak já budu humět, máma mne nahučí," řekl Honzík, sedl na zem a rukávem si utíral sníh z krpců, aby byly pěkné.

"I jdižiž, neposedo, huž tě hučím celý týhoden éKoleda Štěpáne' - ha nehumíš nic," řekla máma, jdouc ze dveří; táta ale ukazuje na Jana pravil: "Pozri, tu nám došel nový braček, podaj mu ruku."

Chlapec upřeně se na Jana dívaje nepopošel, až kdy ho Jano k sobě přitáhl, tu teprv mu ruku podal, a když se ho ptal, kdo mu krpce ušil, tu rozvázal hned, že táta a že má ještě jedny, a že má taky kazajku, kterou mu Dorla vyšila.

"To je moje vnučka, po nejstarší dceři," vysvětlovala bába: "Matka i otec humříli jí v několika dnech, tenkráte, když ta zlá nemoc panovala. Ono humí to dívčí pěkně vyšívat, trochu ji nahučila Manka, trochu slečinka; tak pěkně vyšije chlapcům kazajku, že by ji hani krejčíř tak nevyšil. Nu šak ji poznáš."

"Eh, Dorla je bystruo, peknuo dieuča, bude to poriadna gazdina1, šak ju čo najskuor prídu pýtať2," mínil Miča.

"Nedbám; dívčí je mlado, je mi jí potřeba, zastesklo by se mně i Jozovi, kdyby jí dyma nebulo. Hani nemám, komu bych ji dopříla."

"Ej no - o toto sa dieuča samo postará," usmál se Miča potutelně, jako by již věděl o hodném ženichu.

Ještě si leccos přátelé povídali, Manka uchystala večeři, bába se byla mezitím oblékla zase do kožichu, přála všem šťastný Štědrý večer, zvala, aby přišli hejtú (na návštěvu), a vyšla s Mankou ze dveří. Miča šel za nimi a v sednici zůstal Jano s Honzíkem, který se tak hlasitě zabavoval, že se malý Ondrík probouzel.

"Čušaj3!" kázal Jano a rozhoupna kolébku lahodným hlasem začal pozpěvovat dítěti ukolébavku, kterou ho byla matka naučila, když musíval sestřičku svoji kolíbávat: Huli, beli, usni - prídu za těbú sny, oj, sníčky do hlavičky, od tvojej matičky - "I to není tak!" ozval se Honzík.

"A jakože, zaspievaj?"

A hoch začal: Huli, beli, spiže - varí mamka slíže, až ona uvarí, Ondriška zobudí, pak doložil, tak že to dobře a táta že tak to zpívá, a táta do dveří vcházející musel mu to dosvědčit. - Ale písně neuspaly chlapce, až přišla matka a z kolébky ho vzala. Miča pak odvedl si krstného syna k ostatním krajanům, kteří se již na sviatky do zámku scházeli.

(II) Hrabě Březenský byl zvláštní člověk, i nebylo divu, že si získal pověst podivína, neboť měl mnohé zvláštnosti, jakých jiní jeho stavu neměli a ježto za nepříslušné považovali; ba mnozí se domnívali, že má hrabě o kolečko víc. Nikdy se neřídil podle panující módy, vždy nacházel na ní čeho k vytýkání, buď nevkus, buď nepohodlí, a strojil se tak, jak se jemu líbilo, a když se mnohdy lidé v Praze za ním ohlíželi říkajíce: "To jistě nějaký cizinec, ale hezky mu ten šat sluší," - usmál se právě tak, jako když jiní mu vytýkali, že dělá blázna. - Na venku si ale lidé jeho oděvu již nevšímali, a kdyby byl kabát narub nosil, byli by myslili, že to tak musí být.

Když přijel do zámku, dal vše nově zříditi, ale ke všemu povolal domácích řemeslníků z okolí. Matka schvalujíc sice dobrý jeho úmysl, mínila přece, že se na některé umělejší práce bude muset vzíti řemeslník z hlavního města a nábytek že se bude muset z ciziny dát přivézt. - "Jen o strpení, drahá matko, tě prosím, a všude bude, jak si to přeješ ty i já," říkal hrabě. "Pravda že nemají venkovští řemeslníci toho vybroušeného vkusu, té umělosti, jit mohou mít ti, kteří mají příležitosti dívati se na krásné, umělecké práce a výkresy, kteří se vyučili ve školách názornému umění; ale zajisté najdeš u nich krasocit, ostrovtip, pilnost jako všude jinde; jen jim podejme možnost k zdokonalování se.

Jsou tu umělecky vzdělaní řemeslníci, ale stěžují si, že nemohou umění svého upotřebit, poněvadž jim takových prací nikdo nezaplatí. - Vzpomeň si, matko, jaké ohromné sumy nebožtík otec vydal za nábytek a jiné věci pro dům, jež z ciziny přivážeti si dával. Ty ses tomu sama protivovala; a konečně nebývali jste tím ani spokojeni. - Jaký blahobyt mohl by se rozšířiti takovými výdělky mezi domácím řemeslnictvem, jakého zdokonalování se mohlo by se jim poskytnouti a o jak mnoho peněz méně bychom vydali!"

Proti takovým a podobným důvodům hraběnka ničehož nenamítala a vždy nechala konečně na vůli synově.

Hrabě všude do dílen řemeslníků sám přihlížel, dával mistrům nejen výkresy, ale vše i vykládal, jak co býti má a jak si to přeje, nešetřil peněz ani času, až se práce odvedla, kterak ji míti chtěl. Největší však radost mu způsobovalo, když cizí hosté se ptávali, odkud si dal přivézti čistě i důkladně pracovaný nábytek, odkud umělecky vyřezávané rámce u obrazů a zrcadel, krásné lustry, odkud byli malíři, odkud řemeslník, jenž překrásně skládal mozaikové podlahy, odkud čalouníci, zámečníci; každý na Paříž, Mnichov, Vídeň hádal a uvěřiti nechtěl, když hrabě tvrdil, že to vše jsou výrobky domácích řemeslníků a umělců; jakmile však se přesvědčili, že tomu tak, již našli chyby tu i tam a zůstali na svém, že cizinské práce přece jen jinší oko dělají, a námitky hraběte proti takovému mínění měli za pouhé podivínství.

Když poznal hrabě šikovného řemeslníka, který ale pro nedůstatek peněz, jichž do díla potřeboval, vzmoci se nemohl, půjčil mu peníze, aby měl "volné ruce", a tím stal se zakladatelem štěstí nejedné rodiny. On sám cvičil se v soustružnictví, pro nepředvídané okolnosti, které by se mu nahodit mohly, jak sám říkal, když se tomu kdo divil, a jsa na cestách, což bývalo každý rok, mnohdy kus země procestoval s vakem na zádech jako cestující tovaryš.

Nemenší zřetel obracel hrabě i na polní hospodářství, jež by rád byl co nejvíce zdokonalil, a proto vše, co se v tomto odvětví nového vynalézalo, neopomíjel zkoušeti, a shledal-li za užitečné, hned to zaváděl. - Myslil, že si budou i sedláci zavedených novot všímati a dle nich se říditi; rád by to byl viděl, ale starý správec mu říkal: "Sedlák nedá se tak snadno poučit, to je člověk tvrdé šíje, na toho jen palice."

"Tím prostředkem, příteli," pravil hrabě, klepaje starému služebníku na rameno, "se nikdy ani poučení, ani polepšení nedocílilo. Ponecháme to tedy času, ten nejlépe jich náhledy změní, dokonce když příklad náš budou míti před očima."

Správec netroufal si pánu odmlouvat, ale ačtě byl člověk, který nikomu bezprávně ublížit si nedovolil, měl přece na sedláky zvláštní zálusk, mysle, že je každý šelma od kosti a že na ně musí jen hromem. - Kterak pak se divil, slyše pana hraběte se sedláky tak laskavě rozprávět jako s ním samým, vida ho sedět u rychtářů v sadě se starým Borem aneb navštěvovat jich hromady. - Nemohly se mu ani v hlavě srovnati ty novoty v zámku, a v duchu soudil, že ten pan hrabě přece trochu přemrštěn a paní že je tuze dobrá, že mu všechno promíjí.

Avšak i lidé si zpočátku jednání své vrchnosti všelijak vykládali; někteří nedůvěřivci říkali: "E to není nadarmo, že si nás nadchází, něco v tom bude - mějme se na pozoru." A většina sedláků byla vždy hotova podobným hlasům víru dáti. - Když se ale starý Bor k tomu hodil, tu je hned okřikl: "Nedýmejte, když nemůžete kovat; nemuší být pán jako pán!" A vždy dávala za příklad císaře Josefa. On znal ho osobně z vojenských let a mluvíval o něm s nadšením. Ve vsi pak nezapomněli ještě, jak císař, když byl v Šumavě, se sedláky laskavě mluvil, jako opravdivý otec. V sousední vsi ukazovali si posud stavení, kamž byl tenkráte císař, odděliv se od svých průvodčích, vešel, a selku, která právě chléb do pece sázela, o kousek chleba a mléka prosil. - Ta majíc ho za pocestného tovaryše, pobídla jej, by jí pomohl dříve chléb do pece vsadit, že mu pak dá mléka i chleba.

Císař jí ochotně pomohl a přitom divil se, že mají tak velmi černý chléb. - "Eh kterak nemá být černý, páni vezmú běl pro sebe ha sedlákům zůstane holá otruba." - Císař řekl, proč se nehlásí dále u samého císaře, když se jim křivda děje. - "I copak je to platno, to máte všecko jedno pásmo; páni nám berú chléb, císař nám hale vzíl i děti. Tu se to pro všeliký capart bíje, ha my habychom nastavili hlav." - Vtom přišla družina císařova do statku - a selka poznala svůj blud. - Klekla na kolena, prosila za odpuštění, císař ale velikomyslný nejenže jí odpustil, ale obdaroval ji, a seznámiv se s jejími okolnostmi, i syna z vojny jí pustil.

"To bul taký pán, který vědíl, že stojí poddanými."

"Když stojí pán poddanými, stojí poddaní pánem, - to nezapomeň dodat, Srne," okřikl jednou Bor chalupníka, který býval obyčejně původcem narážek na vrchnost. Přezdívali mu ve vsi Sršáň, protože byl hlava nepokojná a jak pánů, tak zákonů poslušen býti nechtěl.

Věděli o něm, že je podloudník, mnozí tvrdili i to, že je pytlák, a ačtě ta dvě řemesla prý za ruce se vodí, přece bylo poslední za horší považováno, ba každý se bál o tom mluvit, a proto se Srnovic rodinou nemívali důvěrných spolků.

Než ale nejdivnější bylo vesničanům to, když po roce svého příjezdu do zámku hrabě, navrátiv se z cesty po Bavorsku, drotara s sebou si přivedl a na zámku co šafáře usadil, namístě zemřelého šafáře. - Pan správec ani nevěděl, má-li tomu věřit, a sedláci sestrkovali hlavy a divně o tom soudili. - "Drotara! Ty milý bože, jaký to lid, odkud? Kde je ta drotarská zem?" povídali a rozmýšleli mezi sebou; ani Bor, ani bába nevěděli zpočátku, kterak to vlastně je, až když Miča v národním svém kroji poprvé do kostela přišel, tu viděli, že je čistý chlapec, že se vyrovná kterémukoli vesnickému, viděli, že se modlí zároveň s nimi, slyšeli ho zpívat v kostele i v hospodě, děvčata usoudily, že umí tancovat, chlapci, že je veselý druh, a konečně všickni vesničané nahlídli, že je drotar člověk jako oni, vyrostlý v horách jako oni, a že si v řeči a v způsobech mnoho neodevzdávají. Ale při tom všem nebylo to ani chlapcům, ani starým vhod, když jim bábinu dceru Manku odloudil, a velice to mámy ženichů bábě za nepříslušné pokládaly, že dala děvče drotaru, kdyby i hodnému, přece cizímu člověku. - Jak již povědíno, kázal hrabě Mičovi i sednici zřídit pro jeho krajany, kteří v okolí pracujíce v neděli a svátek leckdes povalovat se museli, dal i šaty ušít dle jich kroje, by se měli do čeho převléci; on měl z těch statných šuhajů radost, rád s nimi rozmlouval, a když se Miča zmínil, že dva z nich, co do zámku chodívali, raději řemeslu by se učili, na své útraty dal je učit.

Paní hraběnka byla paní mírné, ušlechtilé povahy. Byla zkušená i v trpkostech života a lehký nádech smutku byl vždy na její bledé, pěkné tváři rozprostřen. Její veškerá blaženost i pýcha byl její zkaceřovaný Hanuš! Co bylo jeho radostí, těšilo i ji, co on za dobré uznal, i ona schválila. - Když známí a přátelé její libůstky jeho kárali co přemrštěnosti, ona se jen usmála. - Ona ale jediná znala jeho šlechetné, dobré srdce; vždyť ona je spolu s dokonalým učitelem zušlechťovala.

Slečna Helena, čili jak ji hrabě jmenoval, Jelenka, nebyla hraběnčina, byla dcera po zemřelé její sestře; hraběnka ale přijmula ji zcela za svou a Hanuš miloval ji co svoji sestru. Byl již čtyřiadvacet roků stár, když matka děvčátko desítileté z ústavu, kde kolik let již bylo, k sobě vzala. Jsouc ustavičně pod dohledem přísných učitelkyň, před nimiž ani poskočit, ani očima víc než třeba blýsknout nesměla, by kárána a trestána nebyla, nemohlo děvče zpočátku volné svobodě ani uvyknout. Vždy byla jako zastrašena, ostýchavá a často churavěla. V tom čase změnily se některé okolnosti v rodině hraběcí, které poutaly hraběnku i syna k hlavnímu městu; svobodna jsouc, udělala synu po vůli a odjela s ním, s Jelenkou a několika starými služebníky do rodinného zámku v pohorské vesnici, kde dříve zřídkakdy bývali.

Tam začali žít zcela dle své vůle.

Hraběnka chodivši s Jelenkou na procházky, začasté stavila se ve vesnických staveních, promluvila s hospodyněmi, pustila se do řeči s lidmi v poli pracujícími a každému uměla říci milé slovíčko. Začasté chodila i na luka, kde vesnické děti hrály, a přimlouvala se u nich, aby vzaly Jelenku mezi sebe a učily ji hrát. Děti sklopivše oči, styděly se, ale přece byla mezi nimi, která osmělila se, slečinku za ruku vzala a do kola uvedla. Někdy pozvala hraběnka děvčata do panské zahrady na hrátky a Jelenka je častovala vším dobrým. - Když odešly, vypravovala matce a Hanušovi, jaké hry hrály, zpívala písně, kterým ji byly naučily, a vezmouc Hanuše za ruku, učila ho tancovat národní kolečko. - A přitom jí bledé líčko zahořelo, velké modré oči svítily dětinskou radostí, a neobávajíc se již přísné dozorkyně, která jí hlasitý smích co nepřislušný zakazovala, smála se dovůle, Hanuš dováděl a smál se s ní a hraběnka na ty dvě děti, jak i Hanuše mnohdy nazývala, s radostí se dívala.

Ve volném vzduchu, na výsluní lásky a šetrnosti roztála ledová pokrývka, která srdce děvčete tížila, a jako fialka na jaře, kdy sníh sejde, lístky a poupátka na teplém slunku rozvíjí, podobně rozvíjely se před okem hraběnčiným všechny dobré vlastnosti milého děvčete. Dobrota, nevinná veselá mysl, skromnost a slušný mrav, to se na ní každému zalíbit muselo, k čemuž i ušlechtilý zevnějšek přispíval, zvlášť kdy Jelenka do panenských let dorůstala.

"Zajisté ne, slečinko."