Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Miroslav Vejlupek

Země podvedená II - Trýzeň

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Země podvedená II - Trýzeň

Země podvedená II - Trýzeň

Miroslav Vejlupek

ČÁST PRVNÍ

BABRALOVÉ

I.

Žlutý gazík svištěl po zaprášené silnici jako o závod: mistr měl už hodinu po pracovní době a tato cesta ho ještě o jednu další připravila. Nechybí mu mnoho do padesátky, v autě si počíná, jako by se v něm narodil a stihne přitom klábosit s Pleskotem:

"Vy to myslíte vážně? Fakt chcete dělat šmíráka? Teda pardon, mazače melioračních strojů."

"Už jsem podepsal pracovní smlouvu. Už jsem vyfasoval oblečení."

Pleskot mohl vykládat horem dolem, pro mistra to nebyly argumenty. "Hadry můžete krajcvajc vrátit. Smlouva je canc. Papír! Když si to rozmyslíte ve zkušební době, nikdo vás neudrží ani heverem."

Proč bych si to rozmýšlel? Pleskot v duchu, ale nahlas neřekl nic, jen z tašky vytáhl zavináče a rohlík a pustil se do oběda. Nebo už do večeře? Dubnový den se chystal ulehnout. Rašeliník na bocích rigolů potemněl stínem smrkových balustrád. Drozdi, kteří se letos vrátili o něco dřív, se poschovávali pod talířovité listy lemující svodnice a utišující nitky vod. To na hřebenech tály poslední ostrůvky zledovatělých návějí.

Ani lačnost, s jakou hladový Pleskot hltal studené jídlo, nemohla mistra odradit. Kdepak, ty nejspíš nejseš žádný fajnšmekr, prdeláčku:

"Něco se mi doneslo. Je to pravda, že jste dělal kurvulturu? Osvětu? Jo?"

"Pravda pravdoucí."

"Říďu? Jo?"

"... pravdoucí."

"Nejde mi na rozum, že jste fouknul od koryta. Málo solili?"

"Vyhnal mě doktor. Na vzduch. Do jiného prostředí. Vypnout hlavu a zapřáhnout ručičky."

"Na stavbě si moc kurvultury neužijete. Varuju vás. Vy nevíte, do čeho lezete."

"Už jsem se rozhodl."

Pokrčiv rameny, zvedl mistr ruce od volantu. Chytrému napověz, hloupého kopni!

Pleskot by už byl nejraději v maringotce. Těšil se do postele a na vydatný spánek, protože poslední měsíce ho vyčerpaly dost a dost. Málo jedl. Nic ho nebavilo, nemohl spát. A do hlavy jako když ho bacíš beranidlem, ani neurolog Řehák si nevěděl rady. Sbalte to tam v té kanceláři, tak dva tři roky si dejte pohov. Já vám nehelfnu.

Nerozpakoval se. Od dvaadvaceti let, a dneska je mu o čtyři víc, řediteloval Kulturnímu středisku v Poříčíně, možná to bral příliš vážně, možná měli známí pravdu, když mu domlouvali, ať si nemyslí, že práce je všechno. Jenže poruč si, když už je v tvé povaze nešvindlovat.

A když znáš aspoň jednoho stejného vyznání, je to pro tebe doping.

("Dobrý den, soudruhu Pražáku. Chtěl bych se vám představit. Jsem nový ředitel kulturního střediska. Pleskot".

"Pleskot mladší, že? Znám soudruha otce velmi dobře. Co ode mne potřebujete?"

"Tak - podebatit si. O našem souboru. Co myslíte, nedalo by se s ním něco dělat? Nebo jste spokojený se dvěma básničkami při veřejné schůzi?"

"Chraň bůh! Nejsem! Ale to nezáleží jen na mně. Kdybyste mi chtěl pomoct..."

"Proto jsem vás pozval... Čím začít?"

"Je toho hodně. V první řadě klavír. Pak materiál na kulisy. Taky praktikábl. To není za babku."

"Máte to mít..."

"Vážně? To se mi snad zdá! Víte, jak dlouho o tohle žadoním? Přímo v kleče! U vašeho předchůdce. U předchůdce vašeho předchůdce! U všech předchůdců, co jich tady bylo! Devatenáct let, co vám mám vykládat! Jestli ty věci opravdu dostaneme, uvidíte soubor! Žádné zkoušky týden před veřejnou schůzí! Dvakrát týdně a celý rok. S pořádným programem."

"To jsme stejná krevní skupina! Jak to, že se znáte s tátou?"

"Neřekl vám to? Budovali jsme po válce českou Šumavu. Socialistickou. Ten řád, co soudruh otec dostal, ten mu patří právem.")

Žlutý gazík projel Malým Poříčím, vydrápal se na poslední vrchol a odbočil doleva. I tady se klikatilo hadí tělo silnice, ale užší a s výmoly. Z vysokých buků tu a tam spadly tupě kopinaté, krepové, truchlivě hnědé listy. Přežily bičování podzimními lijáky, nepoddaly se mrazivým fujavicím a teprve vemlouvavé jaro je přemohlo: padaly vstříc vysvobozujícímu zetlení.

"Právě jste opustil civilizovaný svět, říďo. Všechno následující se děje na vaši vlastní žádost," řekl mistr. Snad aby neměl výčitky pro neustálé zastrašování, přidal podezřele povzbudivě:

"Vlastně je to u nás jako všude jinde. Myslím lidi. Místy chytří, místy blbí. To poznáte sám."

Tyhle řečičky vyprávěj holubům! Čím víc blábolíš, velmistře, tím víc se na ty místy chytré, místy blbé těším. A že jsem opustil civilizaci? Jaké štěstí! Jak náramná perspektiva! Čvachtat v bahně, okounět po lesích, dýchat čisťounký vzduch a s ničím, vůbec s ničím si nelámat hlavu!

Pleskot se zakousl do druhého zavináče a jak se přitom rozhlížel kolem, opanovalo ho nadšení. Kam ses podíval, všude rozdychtěná zeleň. Lesy a pastviny, kopce i dolíčky, grafikon horizontů a nebe, ponurá i necudná Šumava, slitá do jediného masivu tvořivé hmoty.

Ve stínech skal a na dně úžlabin ještě leží podušky mokvavého sněhu, ale sasanky na otevřených pastvinách už vyznačily směr větrům: k řece Snivé a odtud do ulic Poříčína a do obou Poříčí. Ale nenápadné Hradiště s příbytky rozhozenými po vršku vykácenému po třicetileté válce rody Mayerů, Kopfů a Kitzbergerů, to má větru pokaždé nejvíc. Chalupníci nasávající chřípím jeho van vždycky nejdřív a když ne nejdřív, tak bez prodlení, zvědí: ve velkopoříčské sklárně taví kmen, na pile přeteklo silo s pilinami, jézetdé stříká řepku, nebo: pacifik do Poříčína má dvě minuty zpoždění, čejky letos přilítly o týden dřív, dole sbírají v brambořisku. Atakdále. Atakdále. Vítr, toť spřízněný posel zpráv.

Voda o nic míň. Třasavý tok potůčků drcá o kořeny devětsilu, jež oblehl břehy, a když přinese do rýny, provázející cestu z Hradiště do údolí, shoz žlutých modřínových jehlic, nic platno - nejvyšší čas zahnat do chlívků kozy a ovce. Když ovšem přinese i klest, to musela být tam nahoře pořádná spoušť a vyplatí se zjednat povoz do těch míst: hajný si odfrkne, že mu dobrovolníci vyčistí les a rozdat odpad třeba zadarmo, to mu stojí zato.

Osudy větru a vody umínili si rozetnout ve dví lidé: Vodě dáme okovy, uzmula nám příliš zemské plochy, a zemědělství si zas umanulo podobat se průmyslu. Tak projektanti vyměřili terén kolem Hradiště a nakreslili vraždu panny země. Dělník ji bez odporu vykoná.

Ale hory nechtějí dát se týrat a přemlouvají každého, kdo neokoral... Pleskot by vydržel dívat se celé hodiny - kdyby mu do toho mistr nemluvil:

"Já už jsem tu čtvrtý rok. Panečku, mohl bych vám vyprávět."

"Kde jste byl předtím?"

"Na kádrovém."

"Nelíbilo se?"

"To nemůžu říct. Bylo tam teplíčko. Jídelna v přízemí, denně tři druhy jídel, dobré to bylo. Jenže toho papírování! Byl jsem z toho zblblý. Když vidím moc lejster, propadám panice a, s dovolením, chce se mi srát."

"Tady lejstra nejsou?"

"Ne tolik. To na kádrovém se mi zdál takový sen. Že jsou u mě všechny ženské z podniku a mají na sobě papírové šaty. A ty šaty jsou popsané samými posudky. Největší švanda byla, že ho měly všechny stejné. Jenom Bohunka byla úplně nahá. Říkám jí: Bohunko, copak to, že nemáš posudek? Vždyť jsi měla takový pěkný. A ona: Ten už neplatí. Brácha utek do Německa. Budu mít nový kádrový profil...

Když se mi to zdálo potřetí, řekl jsem si: Začínáš cvokatět, jdi od toho. To víte, nechtěli mě pustit, že prý se z rozjetého vlaku nevyskakuje, pak trochu couvli, že mistrování taky vlastně je politickovýchovná práce, že tedy můžu, ale musím si za sebe najít vhodnou náhradu. Tak jsem jim toho vola našel a teď mistruju. Mám svatý pokoj."

Teď mistruješ! Máš svatý pokoj! uchichtl se Pleskot a neunikl vzpomínce: Sotva se za ním dveře kanceláře zavřely naposledy, kolik lidí ho přestalo brát na vědomí! Táta vlastně taky...

("Tys odešel z kulturního střediska, Zbyňo?"

"Odešel."

"Jak to, že se to dovídám od cizích?"

"Je to můj problém. Můj život."

"Můj snad taky! Nebo myslíš, že by ses dostal na takový post beze mě? Přijali tě pro moje jméno! Pro moje..., ne pro tvoje modré oči!"

"Neměl jsem se o to místo vůbec ucházet."

"Jak to, že strana dovolila, abys utekl z tak exponované funkce? Jak to, že ti předseda národního výboru takové choutky nezarazil? Z funkce nelze utéct... Jenom povýšit..."

"Naštěstí mají nomenklaturní kádry respekt aspoň z doktorů. Neví totiž, kdy je budou sami potřebovat."

"Zbyňo? Jak jsi mi to mohl udělat? Utekl jsi z barikády. Zradils. A mě a socializmus taky."

"Ale tati... To byl citát?"

"Jak to se mnou mluvíš? Je pro tebe vůbec něco svaté?"

"Ten socialismus."

"No tak vidíš! Vychoval jsem tě přece!"

"Jenže barikáda je rozebraná, táto."

"Nesmysl. Musíte se přičinit - vy, vy mladí, tvoje generace! Společnost ti dala příležitost tvořit. My jsme vybudovali základy, a v osmašedesátém odrazili kontrarevoluci. Teď budujte vy! Jako jsme se činili my po válce!" Vidí, že jeho slova nepůsobí a udeří pěstí do stolu:

"Na mě se podívej! Šel jsem svým vlastním životem - ani kůň nevydržel, co já! Dal jsem život kolektivnímu hospodaření dávno před osmačtyřicátým. Dávno před devátým sjezdem! A socialistická společnost mi všechno odříkání poctivě splatila. Podívej! Kdo má v tomhle městě Řád práce? Tvoje místo je vedle mě, Zbyňo.")

V podstatě si i Pražák přivlastnil socialismus jako prs pro ukojení své ješitnosti. Jako jistotu svého klidu ve vžitém, ale hlavně pohodlném stereotypu. I kvůli němu to Pleskot dotáhl až do ordinace Řeháka juniora. Zkrátka nebyl dost bystrý, aby Pražáka prohlédl...

("Ani nevíte, jak to v souboru zvedlo náladu. Tolik kulis! A klavír! Řekněte mi, proč to nešlo dřív? Proč ti před vámi jen slibovali?"

"Nejspíš víc neuměli. Co teď?"

"Jak jsem řekl posledně, soudruhu Pleskote. Zkoušky dvakrát týdně! To už nechte na mně! Vím, jak na to. U souboru pracuju devatenáct let. Však si mě považujou i na okrese...! Měl byste vidět těch diplomů, co mi dali! I svatební fotografii jsem musel sundat ze zdi...!"

"Patnáct členů. Není to málo? Víte, co může soubor lidem dát?"

"Vždyť dává."

"Patnácti? Z osmadvaceti tisíc, co jich v Poříčíně žije?"

"- - -?"

"Co takhle nábor? Uděláme nábor!"

"Jak to myslíte? Co když se jich přihlásí moc? Vést kolektiv, to není maličkost! Práce s lidmi je ta nejtěžší!"

"Rozdělíme soubor na tři sekce. Divadelní, pěveckou a recitační. Každá bude mít svého vedoucího. Pozvu choreografa..."

"Ale co pak budu... Vedu soubor devatenáct let!"

"Povedete ho dál! Budete vedoucím pěvecké skupiny. Mluvčím celého souboru. Koordinátorem, nebo jak tomu budeme říkat."

"Když jde o zájmovou uměleckou činnost, ostatní musí stranou. Já už jsem takový odedávna.")

V člověčím světě je to tak už odedávna: Skutky i slova mění svůj význam s měnícími se souvislostmi. Ale celkem vzato jsou čas a souvislosti zase jenom lidé. Pleskot nešpačkoval. Jen skleslosti nedokázal udělat přítrž, a protože skleslost nikdy nebyla jeho oblíbenkyní, těšil se, že ji ze sebe vypudí právě zde, v končině, kde lišky dávají dobrou noc. Potřeboval změnu. Protože jeho mátožnost, ta není jen chvilkovým stavem, je to duševní leukémie; a je zhoubná.

Auto se propletlo serpentinami rozbahněné cesty protínající lesní bludiště. Před ním se hrbil další, už poslední vrch, na jehož boku se červenaly střechy chalup a domků: Hradiště, konečná.

Tam, kde se rozprostřela malounká náves, zpola zavalená šotolinou, stojí hnědá, místy zrezivělá, notně počmáraná maringotka. Mistr zastavil u jejího boku a aniž by vypnul motor, houkl zkormoucené:

"Jestli vám můžu poradit, tak schovejte kravatu. Klobouk taky. A ušmudlejte si límeček u košile."

Pleskota jako bys opařil. "Prosím?"

Jenže mistr se nemínil opakovat. "Všechno následující se děje na vaši vlastní žádost, pane řiditeli," a přidal posunek prstem na čelo. Chytrému napověz, hloupého kopni!

Pleskotova představivost nevyprodukovala nic, co by se dalo srovnat s podloudnostmi pocuchajícími mu v Poříčíně nervovou soustavu.

Mistr do maringotky ani nevstoupil:

"Máš tady nového šmíráka, Drobečku!" houkl k hromotlukovi uvnitř co možná nejlhostejněji; přesto jeho hlas zazněl Pleskotovi jako výkřik dravce nad mršinou. "Tak se seznamte. A užijte si to spolu. Já zase frčím. Už jsem měl být doma." a vhodil Pleskotovu tašku dovnitř a vhupl do auta. "Stejně dostanu k večeři dršťkovou."

Jako když soudce oznámí rozsudek. Můžeš se odvolat ve zkušební době.

Pleskot se pootočil čelem dovnitř. Na válendě leží chlapík; je dlouhý, je břichatý a neoholený a podmračený.

"Dobrý večer. Jsem Pleskot, Zbyněk."

"Kdo tě sem prsk?"

"Doktor."

"A ježíš! Zase jeden zkrachovalej mozek! No, to bude zábava!"

Pleskot protáhl obličej, a zdrceně se rozhlédl. Stál v jakési předsíni, pod nohama pytel obalený hlínou, kolem hromady bot a holínek. Za předsíní snad kuchyně s miniaturním příborníkem, přepodobným truhle na špány, plynovým vařičem, elektrickým radiátorem a televizí. Za tím vším Drobečkova válenda a lavice a úplně vzadu dvě palandy zpola zastavěné plechovými skříňkami.

První dojem nevalný. Zatuchlý, těžký vzduch, podlaha zaneřáděná smetím a popelem z cigaret a vrchol všeho pan domácí, bezpochyby grobián největšího kalibru.

"Která postel je volná, pane... pane...?"

"Ta vlevo. A toho pána si odpusť, Míšo. Nebo ti udělám ze šmakováku maso na karbanátek!"

Sekundu trvalo, než Pleskot pochopil, co mu chlapík vlastně říká. On mi nabančí? Mám tu čest s vévodou hulvátů?

Chopil se cestovní tašky a přišoural se k posteli. "Asi jste si mě s někým spletl. Nejsem tady, abyste si na mně hojil komplexy. Pokud vím, netykáme si."

Chlapík vstal z válendy. Zapnul televizor, obrátil do sebe poslední zbytek rumu láhve na stole a teprve potom odpověděl:

"Já jsem Drobeček a ty Míša. A nepindej. A nesedej si! Když už jsi tak vyfešákovanej, skoč pro jednoho podporučíka! Nebo pro dva!"

"Co?"

"Snad dáš nějaký zápisný, nebo ne? Piju štok. Dvouhvězdičkovej."

"Tady je restaurace?"

"Pajz. Pár kroků odtud. Vpravo, Míšo. A ne abys tam zkejsnul!"

S tímto primitivem budu žít? V takovém doupěti? V takové špíně? V tom smradu! Nehledě na dobrých sto třicet kilo ukřičeného jsoucna, měl Pleskot chuť okřiknout bohorovného tlučhubu, ale nakonec Drobečkovu urážku přeci jenom spolkl. Není tu ani půlhodinu a už se s ním má pošťuchovat? To by nebyl dobrý začátek...

Pleskot seskočil se schodů a tma ho vcucla.

Všechno následující se děje na vaši vlastní žádost, pane řiditeli. Pleskot bezezbytku pochopil mistrovo varování. Když málem narazil do statného kmene lípy, chvatně sundal klobouk i kravatu a obojí pověsil na nejnižší větev: v hospodě by ho nejspíš sežrali zaživa.

Pane řiditeli! znělo mu v uších ironicky. Pěkný pan ředitel! Jak poslouchá! Jak poslušně cupitá pro podporučíka!

(Soubor čtyřikrát větší starého! Rovných šedesát členů! S tím se dá něco dokázat. Herci, zpěváci a muzikanti, recitátoři, každý to své a společně, klasika i nynějšek, tragédie i frašky, próza i poezie, melodramata, folklór i umělé písně a sbory, Janáček, Martinů, prostě soubor jak se sluší a patří na Poříčín. Teď s chutí a s elánem do díla, a hlavně se nenechat odradit. Zájmovou uměleckou činností sami sebe zušlechťujeme, tříbí se naše estetické cítění, díky uměním do sebe vstřebáváme hutnost života... Co může být krásnějšího?

Bylo by proto omylem, kdyby se do souboru přihlásili ti, kterým jde o pozlátko v kádrových zápisech. Taková vypočítavost by byla przněním uměleckého amatérismu.

Ještě poznámku. Žádné umění není abstraktní, každého tvůrce zrodila doba a také šedesátka v souboru žije v době přesně vymezené. Proč zrovna o tomhle? Umění vždycky usilovalo o ideál a náš socialistický dnešek má krásný ideál, a pokud se na něm objeví skvrna, neodsuzujme ho hned, nýbrž očistěme ho vlastním příkladem...

Tím více se podivil, když za ním o přestávce přišel právě Pražák:

"Soudruhu řediteli, vy jste rodilý řečník, na mou duši. Člověku připadá, že slyší vašeho otce. Než se dal na pití. Na mou duši."

II.

ČÁST DRUHÁ