Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Felix Háj

Školák Kája Mařík - Díl 1.

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Školák Kája Mařík - Díl 1.

Felix Háj

Poprvé do školy

Maminka Káji Maříka chystala svého nejmladšího synka k zápisu do první třídy obecné školy. Tatínek, hajný Mařík, byl vysoké postavy, silný v ramenou, měl dlouhý šedivý plnovous. Pobízel:

"Tak už, maminko, abychom vyšli; máme hodinu cesty, ať ještě včas dojdeme do kostela."

Maminka Káju pokřižovala a naposled ho napomenula: "Kájo, buď hodný, nezlob a zastav se u tety Albíny, aby si přišla pro tu husu! Každého pozdrav! A ne, aby sis rukávem utíral nos! Máš v kapsičce šátek. A už spánembohem jděte!"

Kájovi se nechtělo. Do dneška vyrůstal na samotě, v lese, v zahradě. Maminka mu prominula víc než ostatním, už odrostlým dětem. Tatínek byl skoro celý den v lese a Kája, když slyšel, že musí do školy, zavrtěl kučeravou hlavičkou a řekl rozhodně: "Ba ne, mami! Já do školy nepůjdu. Nemám na to kdy!"

Trvalo dlouho, než Kája pochopil, že musí. A když řekla maminka:

"Za týden půjdeš," ohrnul červený rtík a usmál se: "Jéje, za týden, to je ještě doba! Mami, to je asi jako rok?" A vyběhl do lesa.

Ale týden se překlonil jako hodina a dnes tedy přišel den, že

Kája vyšel s otcem do školy. Jediné, co ho utěšovalo, byly kapsičky, které mu maminka na bundičce i v kalhotkách musila ušít. Liboval si: "Tatínku, to už jsem jako velký pán. Mám sto kapes."

"Sto?" ptal se otec. "Máš tři."

"A to je víc než sto, tati?"

"Počkej, tomu se ve škole naučíš!"

Kája poskakoval vedle tatínka a zdál se podle jeho vysoké, statné postavy jako hříbeček pod doubkem. Jenže nebyl tak nehybný jako hříbeček.

Jak se ukázala věž kostela, Kája se zastavil: "Tati, já tam přece nepůjdu! Pojďte, vrátíme se! Mamince je beztoho doma smutno. Já tam ve škole nevydržím!"

"A to by tak bylo, Kájo! Jen pěkně pojď! Nic se neboj! Kdyby se ti ve škole nelíbilo, nesu panu učiteli zázračnou mast. Tou tě pomázne a hned se ti bude ve škole líbit."

"Mast, tatínku? A kde ji máte?"

"Pod kabátem, synáčku, tu nesmí ofouknout vítr."

Sezváněli do kostela, když vcházeli oba na náměstí. Kája znal v městě jen kostel, kam ho někdy v neděli vzali rodiče s sebou.

Pod kostelem znal krámek tety Albíny, pekařky.

"Hezky si narovnej kapsy a pojď! To budou kluci koukat, že už máš kapsy."

Kája se usmál: "A což kdyby tatínek věděl, že mám v každé kapse něco? V jedné malou žabičku, tu zelenou, v druhé ve škatulce pár chlupatých housenek a v třetí na bundičce - střevlíky!"

Usmál se blaženě a vcházel s otcem do kostela. Tam bylo plno dětí. U mřížek se jich jen hemžilo. Hajný postrčil Káju mezi ně, sám si sedl do první lavice: "Musím dát pozor na toho našeho divocha."

Po mši svaté šli do školy. Mařík představil Káju: "Pane učiteli, vedu synka k zápisu. Karel Mařík se jmenuje, ale říkáme mu Kája.

Neuměl vyslovit Karel. Když o sobě mluvil, říkal vždycky: ,Já

Kája', a už mu to zůstalo. Prosím pěkně, pane učiteli, je to dítě lesa, je skoro pořád mimo domov, divoch je to. Abyste s ním něco pořídil, nesu na něj mast," a vytahoval zpod kabátu hned tři svižné proutky.

"Snad toho ani nebude třeba," usmál se pan učitel, jemuž se čiperný Kája s velkýma černýma očima naráz zalíbil.

"Bude, bude, pane učiteli. Jen masti nešetřete! U nás v lese jí roste dost."

Kájovi se zatím ve škole náramně líbilo. Sedl si na vykázané místo a rozhlížel se po třídě.

"To je to tu velké," myslil si, "jako celá naše hájovna.

V prostředku kříž jako u nás doma, obrázky - moc hezké obrázky."

Pan učitel píše, pořád píše, najednou vstává a ptá se: "Kdopak z vás se umí modlit Otčenáš?"

Kája vyskočí: "Já, a taky Věřím v Boha a Zdrávas Královno,

Andělíčku, a jé, pane učiteli, já umím modlitbiček - oč, že jich neumíte tolik jako já?"

Pan učitel se usmál a počítal zdvižené ruce: "Tedy všichni.

Dobře. Pomodlíme se!" A modlili se Otčenáš.

Potom už musilo být ticho, a to se Kájovi nelíbilo. Chvíli poslouchal, ještě chvíli se rozhlížel a najednou si vzpomněl, že ještě dnes neviděl ani jednu veverku, ani jednoho králíka.

Vzpomněl si také, že tatínek přinesl panu učiteli lískovky.

Tamhle ležely na skříni docela tiše, kdyby pan učitel vzal jednu do ruky a někoho s ní šlehl, panečku, to by bylo zpěvu! Doma jich také mají na almárce zásobu. To byla ta mast! O tu moc nestál. Té je doma dost. Péťa, honicí pes, ho také jistě hledá. Nic platno, musí domů. Zmáčkl v ruce čepici a jako šipka z lavice.

"Kampak?" zavolal pan učitel.

"Už mě to tu mrzí. Musím domů! Nemám kdy!"

Dveře za ním přiklaply, a než se pan učitel za ním rozběhl, byl už Kája v druhé ulici. Nejdřív utíkal, pak běžel poklusem a za městem zmírnil krok.

"Měl jsem vyřídit tetě, aby si přišla pro husu. Musím se vrátit!"

Rozhlédl se opatrně. Nikdo za ním nešel. Vzal to zčerstva ulicí ke kostelu. Otevřel dveře u krámku tety Albíny, zvonek zadrnčel, to byla krása! Co se tatínka naprosil, aby také koupil zvonek nade dveře, nic platno!

Otevřel a zavřel dveře několikrát a kochal se v libém znění zvonku. Teta vyšla: "Pěkně vítám, školáčku, to jsem si hned myslila, žes to ty. A to vás pan učitel brzo pustil!"

Kája se zarazil: "Ba ne, teta, on nás nepustil, já šel sám. A máte si přijít pro tu husu!"

"Tak ty jsi utekl, to je pěkné! Tak jen běž a vyřiď, že v neděli přijdu!" Kája vyšel. Ani housku nedostal a pomalu se vlekl domů.

To byl jeho první den ve škole.

Kája utekl ze školy

Ze školy šel Kája k domovu čím dál pomaleji. Neměl žádnou radost.

Myslil na tetu. Jak mu to řekla? Že utekl? Ale ne, on neutekl, jen už ho to ve škole mrzelo, proto šel.

Když ho už mrzívalo pozorovat ptáky a veverky v lese, šel domů. A když ho doma omrzelo stavět ze špalíčků od strýčka truhláře, šel do lesa. Dnes ho omrzelo ve škole, tak šel domů. Sedl si na pařez a zamyslil se. Sáhl po žabičce do kapsy, byla tam. Zatřepal krabičkou se střevlíky, byli tam. I housenky byly na svém místě.

Vida! Ani to klukům nemohl ukázat. Neměl kdy. Pořád pan učitel něco povídal. Že ho to také nemrzí! Vytáhl ve škole jednu škatulku s brouky, maličko ji otevřel a přistrčil pod nos té holce, co seděla před ním. Ale ta vypískla a pan učitel uhodil rukou do stolu a zavolal: "Ticho!"

"Inu, hloupá holka! Holky jsou všechny hloupé," myslil si Kája.

Když byl ještě malý, říkával mamince: "Mami, kdybych tak měl sestřičku!"

A maminka odpovídala: "Nedopouštěj Pán Bůh! Ta by od tebe zkusila!"

Ale od té doby, co už je velký, protože má kapsy, nechce o sestřičce ani slyšet. Beztoho by byla zrovna tak hloupá jako pánovic Zdeňa. Pánovic, to byli lesmistrovic.

Když vzácná paní - tak se jí říkalo - pro něj poslala, že je

Zdeně smutno, aby si s ní šel hrát, byl z toho rámus. Vzácná paní mu dala svačinu - panečku, ještě teď se Kája olizoval - to nebyla praženka, ani káva, kterou maminka vařila jen v neděli! Bylo to husté, sladké, hnědé. Zdeňa řekla, že to je "čikuláda", tu by pil hned. A k tomu dostal takové vykládané koláčky. Zakousl se do nich, ale jen se to drobilo. Takové maminka nedělá. A když se hezky najedl, řekla vzácná paní: "Jděte si na zahradu a hraj si se Zdeňou!"

Tak šli a Zdeňa si sedla pod strom. Kája vytáhl několik krabiček zpod bundičky. Tenkrát ještě neměl kapsy. Do klína Zdeně naložil housenky a ty malé žabičky, co jich je plno po dešti. Zdeňa začala ječet, vzácná paní běžela do zahrady a on druhým východem k lesu.

Přišel domů a řekl: "Já už nechci sestřičku. Bála by se housenek a brouků jako Zdeňa."

Maminka spráskla ruce: "Tys dával Zdeničce housenky a žabičky? Co kdyby z toho dostala psotník? No, počkej, jestli bude vzácná paní žalovat!"

"Copak tu děláš, Kájo?" ozval se kdosi za ním. Kája sebou trhl a obrátil oči po hlase.

"Hele, strýček hajný z Loškova! Já byl ve škole, strýčku."

"A že vás tak brzo pan učitel pustil? Náš Vašek ještě doma není.

A šli jsme přece ráno před vámi."

"Vašek tam ještě sedí, ale mě už to mrzelo, tak jsem šel domů."

"Á," hvízdl hajný, "to se nesmí, Kájo! Škola není les ani hájovna, aby ses mohl zvednout a jít, kdy chceš. Tam musíš sedět, dokud vás pan učitel všechny nepustí. To budou mít doma malou radost! Kdybych teď někde potkal Vaška, dostane pár přes záda, víš? A musí zpátky! No, opatruj tě Pán Bůh!"

"Dejž to Pán Bůh!" vzdychl Kája a najednou ho pařez pálil a on vykročil k domovu.

Široká lesní klenba se před ním otevřela. Už byl v "jejich" lese.

Znal tu každý strom. Tamhle na těch pařezech za pár dní porostou václavky. Tamhle se červenají muchomůrky, rád by je nakopl, ale tatínek se vždycky moc zlobil, když to Kája udělal, a zakázal mu to. Panečku, ty by se rozstříkly! Má dnes boty se cvočky.

Přiloudal se k hájovně. Pes se k němu rozběhl, div ho neporazil.

Ale maminka vyšla a podivila se: "Ty už jsi tady? To je brzo!

Poslouchej, neutekl jsi ze školy?"

Kája zůstal stát u plotu a myslil si: "Ta naše maminka všechno uhodne. Včera byl u dolů, přinesl domů boty plné červené hlíny, a maminka hned uhodla: "Tys nepásl, ty jsi byl v dolech!"

"Tak co, školáku," zahřměl nad ním hlas, který nejmíň čekal, hlas tatínkův. "Tys utekl, co?"

Ani sám Kája neví, jak se dostal za plot a kde hned byla pohotově ta oblíbená tatínkova mast, a už měl výslužku pod zády: "Abys podruhé neutíkal!"

A aby nebylo smutku konce, řekl tatínek: "Maminko, dnes dostane

Kája k obědu jen malý kousíček rozpíčku!"

Rozpíčky! Dnes mají rozpíčky! Ty jsou ještě lepší než "čikuláda".

Maminka do nich dává trnková povidla, říká, "u nás to tak dělají". Křupou jako lískové oříšky. Kája dostal vždycky dva.

Byly veliké jako točenice, ale on oba zmohl. Dnes tatínek řekl:

"Dostane jen malý kousek!"

S tatínkem nejsou žerty, to je jisté. A maminka bez tatínka neudělá nic, to ví Kája dávno. Třeba by si ráda poslední sousto od úst utrhla a dala, ale když řekne tatínek: "Nedáš, maminko!" nedá.

"To jsem mohl raději v té škole zůstat," myslí si Kája. "Ona to přece jen nebude legrace. Škola není les ani hájovna!" řekl strýček hajný.

Kája se nadvakrát zakousl do kousku rozpíčku a umiňoval si, že už víckrát ze školy neuteče.

Příhoda s rozinkami na Štědrý den

Kája už pochopil, že škola není les. Co ho ve škole chytlo, bylo náboženství. Pan farář jim vykládal o ráji, o Bohu, o stvoření světa, a Kája nespustil oči z jeho úst. Už mnoho z toho doma slyšel, ale takhle pěkně to nikdo povědět neuměl jako pan farář.

O Andělu strážném slyšel, jak Bůh každému člověku jednoho posílá, aby ho chránil od zlého, a ten anděl že se usmívá, když jsme hodní, a pláče, když jsme zlí. A tu se hlásil a řekl panu faráři:

"Prosím, velebný pane, teta pekařovic říká, že já mám dva anděly strážné, jinak že už bych si dávno někde zlámal vaz."

Pan farář se jen maličko usmál a odpověděl: "To ty asi moc zlobíš?"

Když jednou pan farář narychlo musil k nemocnému, poslal pan řídící místo něho do první třídy svou dceru učitelku. Ta se

Kájovi nic nelíbila. Ohrnul rty a řekl si v duchu: "Kdepak holka, to nic není! Vlasy má ustřižené jako kluk, sukně má. Ta nám toho asi moc nepoví!"

Pan farář se vrátil. Nesl do školy i velikou brašnu a dokončil hodinu v klerice.

Byl "s Pánem Bohem!" Kája ví, co to je.

Jednou maminka zle stonala. Také u nich byl pan farář. Doma měli vydrhnutou podlahu a tatínek přinesl z lesa zakrslé, ale pěkně zelené smrčky, postavil je do koutů světnice, stůl přikryl bílým ubrusem, nad kropenku dal svazek žitných klasů, zapálil na chodbě

"františka" a řekl Kájovi: "Pan farář přijde s Pánem Bohem."

Tenkrát také měl pan farář tuhle brašnu a dnes visela na hřebíku u dveří. Když je pan farář po hodině vedl ze školy, pověsil si ji na ruku. Kája se k němu přiblížil a zašeptal: "Prosím, já bych tu brašnu nesl, ju?"

Pan farář mu ji svěřil a Kája se nadnášel, pár kroků před ním šel, u kostela se zastavil. Pokřižoval se, jak ho maminka učila:

"Když jdeš kolem kostela, smekni, pokřižuj se a pomysli si: Jdu kolem domu Božího, ve svatostánku přebývá Kristus Pán."

Pokřižoval se, smekl čepici a dvěma kroky byl u chrámových dveří.

Zaklepal a pan farář se zeptal: "Proč klepáš, Kájo?"

"Myslím si," odpověděl Kája, "že tady zvostáváte."

"Tady ne, hochu, jdi ještě chodníčkem tam k těm vratům!" Na faře dostal Kája od matky pana faráře jablíčka a buchtu a od pana faráře obrázek Anděla strážce. Ten den už odpoledne ve škole nebyl. Uháněl domů a cestou se mu honilo tisíc myšlenek v hlavě.

"Pan farář nezůstává v kostele. Pan farář má maminku jako já! Mám obrázek a jablíčka a buchtu." A tohle všechno vykřikoval už za plotem jejich dvorku. A tenkrát nikdo nehuboval, že na odpolední školu zapomněl, protože všichni chápali, že pro Kájovo srdíčko to bylo mnoho radostí.

Jednou přišel Kája domů velmi zamyšlen: "Co říkáte, maminko, nadělí mi Ježíšek nebo nenadělí? Já bych rád u jesliček našel foukací harmoniku a tahacího panáka; jak se potáhne za špagátek, on roztáhne ruce i nohy."

"To bys, hochu zlatý, musil moc poslouchat," mínila maminka.

A Kája poslouchal. Tatínek se šel ptát do školy. Samou chválu slyšel. O všelijakém Kájově čtveráctví se pan řídící ani nezmínil.

Tatínek přišel domů, usmíval se promrzlými vousy a snášel z půdy jesličky. Ještě pár figurek vyřezal a přidal, a teď se už Kája večer modlil u jesliček. Když se domodlil, ještě přidával dva Otčenášky.

Ve škole, v kostele, doma, všude bylo znát, že je před vánočními svátky. Pan řídící zpíval s dětmi koledu:

"Z jedné strany chvojka, z druhé borověnka, pásli ovce pastuškové, jedli kaši z hrnka."

Kája se přihlásil: "Prosím, já také umím koledu."

"Tak nám ji zazpívej!" řekl pan řídící.

"Vzhůru, bratři, vstávejte a svá stáda shánějte!"

Zpíval a všichni tiše poslouchali. Pan řídící se viděl v kostelíku rodného městečka, když byl takový chlapec jako Kája.

Po první koledě spustil druhou a třetí a za dveřmi už stál pan farář, který šel učit náboženství, a také poslouchal a také vzpomínal, protože to, co Kája zpíval, byly staré koledy z Kutnohorska, jeho rodného kraje, a tady je zpívat nikde neslyšel. Když Kája začal ještě "Radostnou novinu", už pan farář neodolal, potichu otevřel. Pan řídící právě spustil druhý hlas a pan farář se hned přidal jako třetí. Kája v tom nadšení si toho ani nevšiml. Až když skončil a rozhlédl se kolem, uviděl pana faráře a honem řekl: "A jéje, důstojný pán už je tady. Pochválen

Pán Ježíš Kristus! To to uteklo s tím zpíváním."

Když přišel Kája domů, řekl: "Maminko, dnes to bylo ve škole jako v kostele. Zpíval pan farář a pan řídící."

"To věřím," vpadla mu do řeči maminka, "to jsou zpěváci!"

"- a já, maminko," dodal Kája.

"Ty? No pěkně začínáš lhát! S tebou by zpíval pan farář a pan řídící, to zrovna!"

"Už je to tak, maminko, a mám hrozný hlad!"

Ale i maminka se dověděla, že Kája skutečně zpíval, a řekla mu:

"Povídala Cilka Nových, že jsi opravdu zpíval. Vidíš, křivdila jsem ti."

"To je tak, mami, když se nevěří vlastním, ale cizím."

V kostele stály jesle - učiněný zázrak. Hvězda nad nimi se třpytila.

"Ta, panečku," tvrdil Kája, "je opravdovsky zlatá. Vždyť se svítí jako zlatá miska, když ji pan farář na oltáři v rukou překládá. A pastýřů a zvířátek..." a Kája nestačil doma povídat.

Už i doma bylo cítit, že se blíží velký svátek. Maminka vydrhla obě světnice, tatínek donesl chvojí, všelijaké kornoutky teta pekařovic přinesla, jen před Kájou se nic nedělalo.

Maminka zapomněla na pár rozinek do vánočky. Poslala pro ně Káju.

Zavázala mu do cípku kapesníčku korunu a poručila: "Koupíš u

Štulce za korunu rozinky, ale ne, abys je ujídal po cestě! To víš, že bych to poznala!"

Kája šel do školy jako král do boje. Ani se na rozinky nepodívá!

Ani kornout neotevře! Dá si jej v krámku převázat. Rozinky! Už se ani nepamatuje, jak chutnají! Bodejť, už ví! Tenkrát na faře dostal buchtu s rozinkami - maminka to řekla - ale, panečku, ty sládly! Jako když do medu kousne. Každá byla jako malinká třešinka, Kája polkl slinu. Však se ani nepodívá.

Po vyučování namířil rovnou k panu Štulcovi, tatínkovu dobrému známému. "Tak pochválen buď Pán Ježíš Kristus, pane Štulc, že tatínek s maminkou pozdravujou, abyste nám poslal za korunu rozinky."

Pan Štulc se usmíval. Měl Káju rád: "Ty už sám nakupuješ?

Podívejme se!" A vážil rozinky.

Kája se pozorně díval: "Jsou nějaké scvrklé, pane Štulc!"

"Ty nabudou v těstě, Kájo, ale ne, abys je po cestě snědl!" Dal

Kájovi kornoutek a sáhl rukou do zásuvky: "Tu máš na cestu, rozinek jsem ti přidal," a v Kájově čepici se zabělelo burskými oříšky.

"Tak zaplať Pán Bůh a s Pánem Bohem!" Oříšky dal Kája do kapsy, kornout držel v ruce. "To je toho málo za korunu, a to ještě pan

Štulc přidal." Vstrčil kornoutek do kapsy a vzal si oříšek.

"Vida, je tu jedna rozinka, tu si sním." Překousl ji v zubech a nechal chvíli ležet na jazyku.

"Panečku, to je dobrota! To jde rovnou do ledvin! Ten pan Štulc má časy! Může jíst celý den rozinky. I v pátek!"

Byl už u lesa. "Jen jestli se v kapse nerozmačkají! Musím se podívat!" Kornoutek byl pomačkaný! Srovnal jej a zvolnil krok.

Jednu by si snad mohl vzít a sníst. Kolikpak jich asi pan Štulc přidal? Snad pět! To jistě. Vezme si dvě. Jak to řekl? "Přidal jsem ti." Ne mamince, jemu přidal. To si smí vzít. Rozbalil kornoutek a vzal si dvě rozinky. Inu, bude se učit panem Štulcem a bude jíst celý den rozinky. Je jich do vánoček škoda. Rozběhnou se tam jako nic. Ještě by si mohl vzít tři.

A než přešel les, scvrkl se kornoutek žalostně na polovinu. Lekl se. Už je zle! Už to maminka pozná! Co teď? Rozběhl se zpátky a rovnou k Štulcům, slzy v očích.

"Pane Štulc...," ale pan Štulc tu nebyl a příručí ho odbyl, ač se chtěl kajícně přiznat.

Vyběhl z krámu. Kdo by mu dal pár rozinek, aby byl zas kornoutek plný? Tenkrát měl tu buchtu z fary. Dlouho se nerozmýšlel. S pláčem vyběhl po schodech k farské kuchyni. Pozdravit zapomněl, zaslzené oči otočil po matce pana faráře. Zapomněl, jak ji má pojmenovat, a vzlykavě prosil: "Teta, prosím vás, dejte mi pár rozinek. Já jich nesl domů za korunu a trochu jsem jich snědl.

Moc bych doma dostal. Já vám to oplatím, až budu mít."

Stará paní se usmívala, pohladila Káju po kučeravých vlasech a řekla: "Dám ti, chlapečku, ale nikdy už nebuď tak mlsný!"

"Ba ne, teta," sliboval ještě Kája v pláči.

Stará paní vzala heboučký, bílý sáček, naplnila jej rozinkami, pomačkaný, zpola vyprázdněný kornoutek Kájovi vrátila. "Ty si dojez a tyhle dej mamince a přiznej se!"

"Tak Pán Bůh naděl stokrát víc!" A jen se mu hlava mezi dveřmi zatřásla. Běžel k domovu a v rukou tiskl bílý sáček.

Maminka už čekala a metla ležela vyzývavě na stole: "Kde máš rozinky?"

"Tady, maminko," a položil na stůl sáček.

Maminka se spokojeně usmála: "Ten ti dobře navážil."

Kája se měl přiznat, ale metla ještě ležela na stole a maminka měla tolik práce. Nechá to až po svátcích.

Ráno o Štědrém dnu nalila maminka jen tak dva hlty kávy do hrnečku a řekla: "Dnes se musíš postit, abys viděl večer zlaté prasátko!"

A Kája se opravdu postil a pozoroval tatínka, jak z kůry cosi vykrajuje, přiřezává, kolem otvory jako hrášky dělá. "Vida, má to podobu prasátka, ale zlaté to není," pomyslil si.

Maminka prala houby, vařila krupky, chystala "kubu". U jesliček bylo celý den světélko. S večerem, když už Kájovi kručelo v bříšku, otec rozsvítil, nad lampou podržel to z tmavé kůry vyřezané prasátko a na stropě se skutečně ukázalo zlaté.

"To vidíš proto," podotkl otec, "že jsi se postil. A teď povečeříme a potom se smíš podívat vedle do jizby k jesličkám."

Pomodlili se a Kája pořád viděl zlaté prasátko, jak se míhalo na stropě.

Nejdřív jedli "kubu", potom přinesla maminka vdolky a na talíři "muziku": uvařené sušené švestky, hrušky, čtvrtky jablek i pár třešní. I pár jablíček a ořechů přidala, ale Kája už jen se díval po druhých dveřích. Konečně směl dovnitř. Oči mu svítily. U jesliček ležela foukací harmonika a tahací panák. Hned klekl a pomodlil se a potom teprve zkoušel harmoniku.

"Panečku, to je ještě něco lepšího než rozinky!" A panák, jak se za motouzek zatáhlo, roztahoval ruce i nohy a dokonce i hlavou točil.

Než byl čas na půlnoční, nedal Kája obojí z ruky. Když nenatahoval panáka, zkoušel harmoniku. Ale když řekl tatínek: "Je čas jít," vklouzl do kabátku a srdíčko mu zabouchalo: Co chtěl, oč prosil, dostal. A přece byl darebný! Rozinky napolo snědl, slíbil se přiznat, ještě to neudělal, ale hned po svátcích všechno mamince poví.

Jak otevřel dveře, když chtěli jít na půlnoční, celá závěj sněhu se proti nim zdvihla a až do síňky zalehla.

"Nic platno," řekl hajný. "Kája musí na záda, zapadl by."

V Kájovi poskočilo srdíčko radostí: "To budu dělat pána!"

A jak už byl na tatínkových zádech, pomyslil si, že nikdo na světě nemá tak hodného tatínka jako on. Jiný by řekl: "Zůstaneš doma!" Ale tatínek ho nese.

Zatoužil nahlas: "Tatínku, to by bylo hezké, kdybys mě nosil každý den do školy!"

"Ani bych o to nestál," řekl otec. "Už vážíš pěkných pár kilo."

V kostele bylo tak krásně, že Kája zatahal maminku za sukni a řekl: "Moc hezky mi bylo, když mě tatínek nesl, ale tohle je ještě lepší."

Co tam bylo světel a lidí! A jak na kruchtě zpívali a hráli! I tu starodávnou spustili "Co to znamená", ale jen zpěváci na kruchtě.

Kájovi se otvírala ústa, ale maminka mu řekla: "Ne, abys zpíval!

Zpívají jen velcí!"

Kája se vrtěl v lavici a vydržel poslouchat tiše jen k tomu andělskému sólu: "Sem, sem, sem, pastýři, sem do Betléma brzy."

Začal zároveň se sólistkami a jeho jasný, čistý hlas se rozběhl kostelem jako sluneční paprsek. Marně ho maminka napomínala, aby mlčel, marně mu chtěla rukou pusu zakrýt. Ze zadních lavic se nahýbají lidé, pátrají po neznámém zpěváku. A hajné řekla paní kupcová, co vedle ní seděla: "Jen ho nechte, ten zpěv nezkazí!"

Tak Kája zpíval až do konce koledy.

Jak by pan řídící nepoznal hlas svého nejlepšího zpěváka! "Ten už nepovolí," řekla si v duchu. "Jen aby při druhém pastýřském sólu nezačal dřív. Jsou tam dva takty mezihry."

Ale Kája dával pozor a vpadl dobře. Připadalo mu, že nikde jinde nemůže být krásněji než tady. Kája dobře viděl, vždyť seděl v první lavici. A když začali zpěváci "Kyrie", zatáhl maminku za rukáv: "Maminko, takhle asi zpívají andělé v nebi."

Ale maminka řekla přísně: "Mlč a modli se!"

Rád by poslechl, ale jak se jen mohl modlit, když na kruchtě zpívali čím dál tím krásněji! Rozuměl každému slovu a říkal si v duchu:

"Zpěv je také jako modlení. Ježíšku, odpusť mi to, ale já mám dnes takovou radost, že bych ani jeden Otčenášek neodříkal. Musím poslouchat."

Nejvíc mu bylo divné, že to sólo po pozdvihování zpívala slečna řídících. Poznal hned její hlas, a jak přezpívala, odprosil ji v duchu: "Když nás někdy učí, nic ji nemám rád, protože to tak neumí jako pan řídící, ale zpívat umí. Zato už víckrát nebudu zlobit, až zas někdy přijde místo pana řídícího."

Slavná půlnoční byla skončena. Maminka Kájovi pohrozila: "Počkej, tatínek ti dá, že ses pletl do toho zpívání."

Ale vtom se už hrnuli zpěváci z kůru a pan řídící volal:

"Kájo, Kájo!"

V Kájovi hrklo. Teď to dostane! Tatínek s maminkou ho postrčili před sebou, a už u nich stál pan řídící; usmíval se, pohladil ho a řekl: "Mám radost, Kájo, a mrzí mě, že jsem tě nevzal na kruchtu. Dá-li Pán Bůh, napřesrok už nějaké sólo odzpíváš."

Slečna řídících Káju pohladila a řekla: "Až půjdeš zítra z kostela, zastav se ve škole!"

Kája už byl zas na tatínkových zádech. Svět se mu zdál rájem.

Všichni byli na něho tak hodní!

"Tatínku," řekl po chvíli, kdy už zašli za město, "slečna voněla jako anděl."

Zkrátka, Kájovi dnes bylo všecko andělské a nebeské. Ale tatínek pověděl:

"Máš radost, já vím. Radujeme se dnes všichni. Ale pamatuj si:

Kdybys měl duši obtíženou nějakou vinou, nemohla by tvá radost být tak velká. Jen lidé čistého srdce mohou se dnes radovat."

Jedno za druhým pohasínala světla v Kájově rozjásané dušičce.

Nerozuměl sice dost dobře tomu, co tatínek povídal, ale přece si pamatoval: "obtížený vinou". Zmlkl. Před očima netyčily se mu vysoké černé stromy, ale z malých rozinek rostly velké, už byly jako pecny chleba, už byly jako kola u vozu, sjížděly se k němu ze všech stran.

"Tatínku, co to je - obtížený vinou?"

"No, kdybys lhal, něco zapřel, zlobil, neposlouchal, to všecko je vina, hřích."

Rozinky vyrostlé ve vozová kola dotýkaly se už prokřehlých Kájových rukou.

"Tatínku, prosím vás, nezlobte se! Já jsem ty rozinky napolo snědl a teta z fary mi dala jiné, ale řekla, abych se přiznal, a já jsem to neudělal. Tatínku, prosím vás, odpusťte mi, já to už víckrát neudělám!"

A Kájovy slzy padaly za tatínkův límec.

"Buď rád, Kájo, že tě do toho sněhu nemohu položit. Mamince to bylo hned divné, že je těch rozinek moc, a ono tedy takhle? Bít tě nebudu, ale pro výstrahu hned teď uklidím harmoniku a panáka a dostaneš je až za tři dny."

"A maminko, tatínku, už se nezlobíte?"

Maminka odpověděla: "Už ne, ale víckrát nic nezapírej! Když se přiznáš, máš polovinu viny odpuštěno."

Kája ztichl. Po hodné chvíli úporného přemýšlení vyhrkl: "Tak harmoniku by mi mohl tatínek nechat a jen panáka na tři dny zavřít, když jsem se přiznal, a maminka řekla, že je to polovic."

Tatínek se ozval: "To by ses, brachu, byl musil přiznat hned."

Kája jen vzdychl. Ale světýlka v duši se mu už zase rozsvěcovala.

Přiznal se, je mu odpuštěno. Radostně zavýskl. Copak tři dni. To je jako nic! Ale protože pořád byl na štíru s časovými rozměry, zeptal se pro jistotu: "Tatínku, tři dni, to je jako nic, viďte?..."

"To je třikrát čtyřiadvacet hodin," řekl otec.

Z toho si Kája teprv nic nevybral, jen to slovo "hodina". Ale každá je jinak dlouhá. To ví ze školy. Když mají psaní, tak je ta hodina jako den. Když mají čtení, to je jako nic.

"Tatínku, to je asi jako rok?"

"A jak myslíš, že je dlouhý rok?"

"No, než budou zrát maliny!"

"Rok je tři sta šedesát pět dní," řekl tatínek.

Kája už ani nedutl. Jen si myslil: Ti velcí lidé nic neumějí říct pořádně. Kdyby tatínek řekl: Tři dny, ty jsou tak dlouhé jako tři dešťovky, už by věděl, že je to jako nic. Kdyby řekl: jako tři užovky, to už by byly dlouhé. A kdyby řekl: jako tři stromy, to už by věděl, že to bude moc dlouho trvat, než harmoniku a panáka dostane.

Ale tatínek řekne "tři dni, to je jako třikrát" - už ani neví, kolik těch hodin. Hodina! Co je to hodina? Nekřičí to, nezpívá to, neleze to, vidět to není, sáhnout na to nemůže. Ono to asi bude tak, že velcí, když se chtějí malých zbavit, počítají na hodiny.

Jako mu řekla jednou milostpaní "pánová": "Kájo, doběhni mi pro koření do města! Do jedenácti tu můžeš být zpátky."

On to vzal "trapem", a byl tu za chvíli. Milostpaní pánová se podívala nějak po zdi, spráskla ruce a řekla: "To ani není možné, abys už tu byl! Vždyť je teprve čtvrt na jedenáct! To já ti musím dát od cesty."

Sáhla do kapsy, tam to zazvonilo drobnými, ale Kája si vzpomněl, co mu nařizovala maminka: "Ne, abys něco vzal od cesty! Tobě záleží na pár krocích! Pěkně řekni: Rádo se stalo, a běž!" Cestou domů si myslil: "Co bych s penězi dělal? Tatínek říká: "Jíst, zaplať Pán Bůh, máme co. A pít? Ó jé! V naší studánce je vody, že ji do smrti nevypijeme. A peníze? Kdo jich má moc, darmo má strach, aby ho někdo neokradl."

Je to pravda. Kdyby byl vzal od cesty, mohl ho někdo přepadnout, ale on neměl nic. A kdyby na něj vyrazil loupežník, Kája by řekl:

"Pěkně vítám, pane loupežník, ale já nic nemám."

V těch myšlenkách donesl tatínek Káju domů. Už se mu oči zavíraly, a sotva ulehl, usnul, jako by ho do vody hodil. A celou noc se mu zdály samé růžové sny.

Další vánoční příhody

Pohádka o vembloudech

Tři dny nebyly ani tři dešťovky, ani tři užovky, ani tři stromy, ale právě jen tři dny. A když maminka konečně dala Kájovi panáka i harmoniku, řekl s radostným povzdechem: "Však už se mi po nich stýskalo, až bych byl plakal."

Přibyla ještě jedna hračka: Slon, kterého dostal o Božím hodě ve škole od slečny. Jak mu zmáčkl hruď, zabručel.

Když přišel k řídícím, hned ve dveřích se poklonil a chtěl říci, co mu maminka nařídila. Ale protože z kuchyně byly otevřeny dveře do pokoje, v němž stála vysoká jedle, ověšená přerozmanitými třpytnými i vábnými věcmi, zajíkl se a vyhrkl tak, jak byl zvyklý doma, když někdo přišel: "Pěkně vítám!"

A s očima upřenýma na vánoční stromek pokračoval: "Tatínek s maminkou pozdravujou a posílají trochu lesního medu, a teta, smím se jít podívat na tu krásu?" zaprosil paní řídící.

Ta už se upřímně smála, protože věděla z fary o rozinkách i o té tetě, a řekla: "Jen jdi, Kájo, Milka tam pro tebe něco má."

Kája postavil nádobku s medem na stůl a poskočil k pokoji:

"Pochválen buď Pán Ježíš Kristus! Teta, to je krása!"

Slečna řídících přitiskla Kájovu hlavičku k sobě.

"Teta, nebo, já jsem zapomněl, slečno, vy voníte jako anděl."

"Ty také voníš, Kájo, lesem a zdravím. Mám tu něco pro tebe.

Podívej se!" Dala mu toho slona, zmáčkla ho a on jako by vykřikl.

Kája rozzářenýma očima se díval: "A co to je?"

"Slon, Kájo!"

"Tady u nás neběhá, že ne? Tatínek takové zvíře ještě nikdy domů nepřinesl."

"Tady nežije, Kájo. To zvíře žije v cizích krajinách. Ve skutečnosti je vyšší než vaše hájovna."

"To ne, slečno," zavrtěl Kája hlavou. "To by o tom tatínek něco věděl a on ještě nic neříkal!"

"Už je to tak," řekla slečna.

"A kouše?"

"Kdybys mu dal něco dobrého, skouše to. Ale musil bys dát pozor, aby tě nenabral na kly."

"Na kly? Co to je, slečno?"

"Tyhle zuby, vidíš? Těmi by nabral tebe i mě, i maminku, i tatínka, a hodil by jedním po druhém jako hračkou!"

"Náš tatínek by se nedal. Ten má flintu. Maminku by možná nabral, protože ta se flinty bojí, a tatínek ji dává vysoko nad dveře a říká: ,Jakživ to, Kájo, do ruky neber!'- A já, já bych utek."

"To se ví, že bys utek! Ale teď si prohlédni stromek!"

Srdíčka, kolečka, kominíčkové, Mikuláši, čerti, taštičky, veverky, zajíci, jeleni, žáby, kvočna s kuřaty, a kdož ví, co všecko ještě viselo na stromku. Hřiby, muchomůrky, prasátka, hadi, a slečna celý velký sáček naplnila těmi krásnými věcmi a dala jej Kájovi.

Přešťastný Kája se točil mezi dveřmi, ukláněl se na všecky strany, ale zase si to rozloučení popletl a jen opakoval, co doma slyšel, když někdo odcházel: "Tak opatruj vás Pán Bůh a zas brzo přijďte!"

Když doma vyložil všecky ty roztodivné věci a zmáčkl slonovi břicho až zabručel, i maminka se trochu lekla a řekla: "To jsou vymoženosti na tom světě! A ty, Kájo, jestli nebudeš hodný, všecko ti to schovám."

O těchto Vánocích nebylo hodnějšího dítěte nad Káju. Ani jednou nezaběhl k městečku na klouzačku, ani jednou neusnul při modlitbě.

Jen s Péťou, honicím psem, měl nedorozumění. Ukázal mu slona,

Péťa zdvihl čumec a podíval se na Káju, jako by chtěl říci: "To nic není." Když Kája slona zmáčkl, Péťa ani nemrkl. Ale když mu ukázal čokoládového jelena, než se nadál, udělal Péťa -

"chramst", dvakrát polkl slinu a bylo po jelenu.

Péťa zavrtěl ještě ocasem, olízl se ze široka, jako by chtěl říct, že to bylo tuze dobré, a ve svém psím mozečku nemohl pochopit, že Kája zvedl ruku a uhodil ho po zadečku. Nebolelo ho to ani dost málo. To spíš Kája strčil hned ruku do kapsičky, jak pálila. Péťa se však přece jen urazil. Stáhl ocas mezi nohy a s hlasitým zívnutím si šel lehnout pod pícku.

Mžikal a mrkal odtamtud na Káju. Ten hlasitě huboval:

"Takový krásný jelínek čikuládový a hloupý Péťa ho spolkne!" A honem uklízel svůj krám do krabice, kterou mu maminka přinesla od pana Štulce.

Byla to ale krabice! Víko měla pomalované uvnitř i zevně, a Kája, když si od maminky dal vysvětlit, jak se jmenují ta hrbatá zvířata a všechno ostatní, povídal o tom večer pohádku: "Tak byli jednou dva vembloudi."

"Velbloudi se říká, Kájo," opravovala ho maminka.

"Mně se ale lepší říká vembloudi, a nepleťte mě, maminko!"

Maminka seděla u kamen a zašívala Kájovi punčochy. Protože poznala, že Kája je dnes velice přístupný, podotkla: "Prosím tě,

Kájo, kde ty punčochy tak trháš? To je hrůza! Budu musit poprosit strýčka kováře, aby ti na kolínka přibil plech."

Kája pustil z hlavy "vembloudy" a ptal se: "Bolelo by to, maminko? Když ne, že bych si tam sám došel. Až bych klekl v kostele, to by to vždycky cvaklo jako podkůvky." Ale hned už byl zase u pohádky: "A ti vembloudi měli zlého tatínka a macochu." (Chtěl říci "macechu.") "Mami, mají vembloudi tatínka a maminku?" zeptal se pro jistotu.

"Asi mají, když říkáš, že byli na ně zlí."

"Tak oni šli do světa a přišli až k panu Štulcovi. Poklonili se a řekli: ,Pěkně vítám, pane Štulc. My jsme doma moc biti, tak jsme k vám přišli, abyste si nás tu nechal.'

Tak pan Štulc řekl: ,Prosím, rádo se stalo.' Vzal hůlčičku a začaroval, vembloudi se zmenšili a přilípli se na víčko téhle krabičky a je jim tady moc dobře. Pořád se dívají na ty čikuládové hvězdičky a kominíčky a kolečka a hříbečky a všechny ty věci a říkají si v noci, když všichni spíme: ,V hájovně u

Maříků je to lepší než bylo doma.' Když měli macochu, ani se nedivím, že se jim tam nelíbilo. Vy, maminko, neumřete nikdá, viďte? Ani tatínek! Já bych také potom umřel. To už by nebylo na světě nic. Péťa by také umřel."

"O zvířeti se, Kájo, neříká, že umře. To zcepení."

"Zcepení? - Ba ne, maminko, to nevím, co je, ale umřít, to je, že už pořád leží a nikdy už nemůže jíst rozpíčky. Kdy je zas budete dělat, maminko?"

Maminka poznala, že Kája má svou dobrou hodinu, ve které bylo by vhodno vyrukovat s napomenutím. Proto odložila práci a pověděla:

"Říkal jsi, Kájo, že neumřeme, tatínek ani já. Ale to všecko je v rukou Božích. Tatínek je pořád v nebezpečí v lese, v noci i ve dne. A já - kdybys zlobil, špatně se učil, neposlouchal, utrápila bych se nad tebou a umřela bych jistě brzo..."

Ve světnici zapraskala smolná louč. Kája položil hlavu do maminčina klína a sliboval: "Budu poslouchat, maminko, jen abyste neumřela, ale víte, ono to někdy nejde. Já bych moc rád hned přiběhl, když někdy voláte, ale když mám někdy moc starostí a práce v lese..." Na ledě

Panečku, to by bylo něco.