Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Konrád Locker

Rozsvítím tisíce sluncí

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Rozsvítím tisíce sluncí

Rozsvítím tisíce sluncí

Konrád Locker

I.

Dveře označené nápisem "Briefing" se prudce rozlétly. Z nich se vynořilo sedm mužů v přiléhavých, kovově lesklých overalech a společně jednotným krokem vykročilo do dlouhé chodby budovy. Dupot jejich nohou se rozléhal opuštěným prostorem, když mířili k velkým dveřím na jejím konci. Nad celým prostorem zářily podlouhlé lampy osvětlení, zapuštěné do stropu vysoko nad nimi. Na každém konci chodby stály dvojice vysokých postav členů ostrahy, které zde nepřetržitě hlídkovaly v nehybném, kamenném postoji.

Každý z procházejících mužů držel v pod paží lesklou helmu a v druhé nesl menší aktovku. Jejich oblečení a vybavení bylo důsledně jednotné. Od bot, kombinézy, až po koženou tašku v rukou, všechno měli stejné.

Lišili se jen červenými jmenovkami na helmách. Kamenné výrazy v jejich obličejích vyzařovaly vědomí důležitosti a uspokojení. Věděli, že mají před sebou náročný a vrcholně nebezpečný úkol, který musí do nejmenšího puntíku splnit.

Byli vybráni z mnoha zájemců, kteří se na tuto práci hlásili. Ale nejlepší byli oni. Dostali důvěru a nyní musí dokázat, že jsou jí hodni. Mají ve svých rukou nejen životy své, ale i dalších mnoha tisíců, kteří o tom nemají nejmenšího tušení. Každé zaváhání, sebemenší chybička se může v jejich práci vymstít. Musí být pečliví, přesní, dokonalí.

Právě před chvíli prošli lékařskou prohlídkou, absolvovali pohovor spojený psychotestem u psychologa a nakonec vyslechli dlouhou, povinou informační pasáž před akcí. Zde dostali všechny potřebné pokyny k dnešnímu letu, kterými je velení zahrnulo o jednotlivých povinnostech a možných problémech, které by během něj mohly nastat.

Nyní je před nimi přes dvacet pět hodin letu, převážně podél vzdušné hranice Sovětského svazu. Tak dlouhé lety byly únavné, extrémně náročné pro každého člena posádky a zatěžovaly jej po všech stránkách, hlavně psychicky. Při běžných letech, bez strategického významu, vystačila ve stroji základní pětičlenná posádka. Ale pro lety, jaký byl dnes před nimi, jich velení vysílalo ve stroji sedm. Tento počet měl zátěž na jednotlivce zmírnit. V mimořádných případech se tak mohli na svých stanovištích vystřídat, zaskočit za sebe při únavě či nenadále události.

Všichni už měli za sebou mnoho podobných letů, takže veškeré procedury v předletové přípravě brali jako samozřejmost s ledovým klidem. Jako posádka už jich spolu prodělala několik a měli tedy možnost se navzájem podrobně poznat. Dobře také věděli, co je na jejich cestě čeká a co mohou očekávat. Během svých misí již zažili mnoho vzrušujících chvil a napínavých okamžiků. Už se několikrát podívali smrti do tváře.

Ve skutečnosti se ve velké většině jednalo o nudné, dlouhé lety, kdy práce probíhala rutinně a jednotlivé úkoly plnili automaticky a stereotypně.

Jak se vzdalovali od místnosti Briefingu, dávali otevřeněji najevo svou dobrou náladu a tvářili se spokojeně a uvolněně. Přesto zkušený kapitán letadla Jonest postřehl zkušeným zrakem jakýsi neklid u dvou členů své posádky, na který u nich nebyl zvyklý. Ryckins s Garttonerym se dnes chovali velmi podivně.

Ostře vzhlíželi jeden k druhému, vrhali po sobě nepřátelské pohledy a obcházeli se jako dva tygři, chystající se porvat o jedinou potravu. Napětí bylo mezi nimi cítit na dálku. S obavami po nich pokukoval a ze zkušenosti mu bylo jasné, že dnes s to nimi nebude mít jednoduché. Bude je muset neustále hlídat a dbát na to, aby neprovedli nějakou hloupost.

Celá skupina se blížila ostrým vojenským krokem k proskleným dveřím, kterými zvenčí do chodby vnikala oslnivá sluneční zář. Když se přiblížili, bylo vidět, že skla jsou zamřížovaná, po bocích dveří visí kontrolní detektory a v rohu nahoře svítilo oko kamery svým temně modrým, pohaslým jasem. Jak se blížili, natočilo se směrem k nim. Ostraha u obrazovky určitě sleduje každý detail jejich vybavení. Oba strážní, postávající po stranách dveří, jim razantně zastoupili cestu.

*

Stovky kilometrů od nich, na druhé straně oceánu, na vojenské stanici Krasunskaja, střídala jedna ruská obsluha radiolokátoru druhou. Těžké nákladní vozidlo ZIL bylo zcela plné. Na jeho korbě se během jízdy po hrbolaté cestě kymácela čtrnáctičlenná obsluha, která měla vystřídat své kolegy končící právě službu na stanici.

Na lavicích kolem plachty byla sice volná místa, ale na nich měli naskládané zelené vojenské vaky s věcmi potřebnými pro službu. Vedle sebe zkroušeně seděli jak obyčejní vojáci, tak poddůstojníci, na které čekala v dalších hodinách dlouhá služba. Byli hluboko ve vojenském pásmu širokém stovky kilometrů, do kterého nesměl civilista ani nahlédnout, natož vkročit.

Právě se blížili po rozbité cestě vzhůru na vrchol kopce, jenž byl jedním z nejvyšších v okolí. Silnice se prudce zvedala a točila v množství zatáček, jež auto jen těžce zdolávalo v nekonečném stoupání. O mimořádné náročnosti cesty svědčil naplno řvoucí motor namáhaný na nejvyšší výkon. Všichni se křečovitě drželi všech výstupků kolem sebe, aby se na lavicích během kymácivé jízdy udrželi.

Ve dvou třetinách kopce zastavili u brány, přetínající silnici. Od ní se vinuly do obou stran dva velmi vysoké ploty, zamezující komukoliv vstup do hlídaného areálu. Na vrcholku oplocení byl do velkých kruhů stočený ostnatý drát, dodávající zátarasu hrozivé vzezření. Ostré ostny trčely varovně na všech stran.

Nad krajinu se v pravidelných intervalech zvedaly vysoké strážní věže, na kterých hlídkovali vojáci ze strážní služby. U brány samotné pak postávalo dalších pět vojáků ostrahy a jeden podporučík. Velitel jednotky se vyklonil z okénka.

"Nazdar Sergeji," zdravil jej zvesela strážný, "jdete na směnu?"

"Jo," pokýval Sergej smutně hlavou, "už jsme tady zase. A koukám, že ty seš tu také nějak často. Co se u vás na útvaru děje? Nemáte lidi?"

"Kdepak, lidí je dost," zavrtěl hlavou strážný, "ale přišlo očkování proti angíně a chřipce. Já jsem se zašil, abych se tomu vyhnul, když už to mám za pár. Ti ostatní, co očkovaní byli, však do jednoho onemocněli. Takže jsme zůstali čtyři nenaočkovaní a tudíž zdraví. Celá jednotka teď leží a léčí se z těžké angíny nebo chřipky. Je z toho pěkný poprask, rota je neschopná služby. My čtyři jsme tak jediní, co mohou chodit do služeb. Takže teď mám ob službu jednu čtyřiadvacítku. Velitel je z toho tak vyplašený, že je rád, že má alespoň nás čtyři. Raději ani nepátrá, proč právě my nejsme nemocní, jako ostatní. Je to hrozný, jak se člověk tady z něčeho uleje, potrestání osudem neujde. Těžký je život vojáka."

"No co," mávl lhostejně rukou Sergej, "alespoň nemusíš bejt v kasárnách. Jsi na vzduchu, nemají tě na očích."

"Ale kdo to má vydržet? Jen se vyspím, už je tu další rozkaz jít do služby. Jsem utahanej jako pes. Už si ani nestíhám prát ponožky. Tyhle už mám na sobě tři dny. Až je sundám, bude z nich nová chemická zbraň proti imperialistům."

"Víš co? Tak nás dobře hlídej, když už jseš tady," zvedl Sergej varovně prst, "ať nás neukradnou! Jsme pro ně nesmírně důležitý. A když bude nejhůř nasaď proti imperialistům tu tvou novou ponožkovou zbraň."

"Slyšel jsem, že jste měli na rotě nějakou mimořádku. Co se stalo?" zajímal se zvědavě strážný.

"Měli," potvrdil Sergej. "Dva z těch novejch, co nastoupili nedávno, se zastřelili. Nevydrželi to, poserové."

"To víš, dnešní mládež je zhejčkaná. Ti nejsou tak tvrdí jako my. Párkrát na ně zařveš a řeší to kulkou do hlavy. Jak nemají máminu sukni, jsou ztracení. To my jsme byli jiná sorta."

"Tak nás pusť, ať nepřijedeme pozdě. Už nás čekají."

Zvolal Sergej, zamával na pozdrav a pokynul strážnému, aby zvedl závoru.

Strážný voják, stojící vedle ní, ji bez okolků zvedl a oni mohli vjet do ostře střeženého pásma. Ostatní hlídkující vojáci stáli opodál a mlčky sledovali projíždějící auto. S motorem vyhnaným do vysokých otáček, pokračoval automobil po cestě vzhůru na kopec. Už to neměli daleko, cíl nad sebou jasně viděli. Cesta začala pojednou stoupat strměji, takže se už tak pomalá rychlost auta ještě zmírnila. Těžce, hekavě se plazili do svahu.

Sergej se lhostejně zadíval na hrbolatou cestu. Robustní, vysoký chlapík s obličejem typického Rusa. Tvrdé, ostře řezané, neústupné rysy vyplňovaly obličej. Zpod modrého baretu mu vyčnívaly krátké, světlé vlasy. Měl mít dovolenku, odejet domů, a v tuto chvíli již být společně se svou rodinou. Žena s dvěmi dcerkami se na něj těšily zbytečně. Kolega, který jej měl zastoupit, se převrátil s GAZem a společně se svým řidičem leží rozlámaný v nemocnici. Než se za něj objeví náhrada, bude to nějaký čas trvat. Byl přesvědčený komunista, takže chápal jako svou povinnost pokračovat ve službách, než se situace vyřeší. Když vlast zavelí, soukromé věcí musí stranou.

Za chvíli se přeci jen vyhoupli na kopec a před nimi se rozprostřela planina, zastavěná několika stavbami. Uprostřed stálo na malém návrší nejdůležitější zařízení, kolem kterého se zde všechno točilo. Tím byl mohutný ruský radiolokátor s dosahem téměř osm set kilometrů. Jeho pomocí pročesávali vzdušný prostor daleko za hranicemi Sovětského svazu a snažili se zachytit nepřátelská letadla co nejdále od svého území. Všichni dobře věděli, že imperialističtí Američané nemají nic jiného na práci, než bojovat proti tomu neideálnějšímu společenskému zřízení, jaké lidstvo ve svém vývoji vymyslelo, proti komunismu. A věděli, že jej před nimi musí ubránit.

*

Tou dobou dokončovala paní Sterbacová obvyklý domácí úklid. Manžel odjel a když půjde vše normálně, vrátí se za tři dny.

Uklidila celé přízemí domu, přečetla noviny, které jí mezitím pošťák hodil před dveře a chystala se připravit se něco k obědu. Vyšla po schodech do patra a kontrolovala, zda je zde všechno v pořádku. Cestou ji napadlo, že by si asi ještě dnes měla zajít ke kadeřníkovi, připadala si neupravená. Tato myšlenka se jí ale vnucovala pokaždé, když míjela veliké zrcadlo umístěné naproti dřevěnému schodišti.

Přerovnala deky v ložnici a zavřela okno. Vyvětráno bylo dost a venku vál lehký větřík přinášející do domu jemný prach.

Přešla do manželovy pracovny. Sem příliš často nechodila, měl tu své osobní věci uspořádané tak, že se v nich vyznal pouze on. Chtěl mít toto místo jen pro sebe, kde bude všechno jen podle něj.

Celá pravá stěna byla zastavěna policemi s knihami. Nebyly to ale knihy zábavné, ale regály zaplňovaly výlučně publikace technické či vědecké. O letadlech, raketách, typy paliva, mapy, technické výpočty, meteorologické příručky.

Takové odborné literatuře nerozuměla a ani se o to nesnažila. Její knihovna se pyšnila jinými tituly. Láska, nenávist, nesmrtelné kamarádství. To byl druh četby, který na rozdíl od svého muže preferovala ona.

Po stranách místnosti stály dva menší stolky a velký psací stůl tvořil dominantu pokoje přímo pod oknem. Knihy, papíry, poznámky, kalkulačka i logaritmické pravítko, barevné tužky a psací potřeby. To vše se zde válelo jakoby bez ladu a skladu. Vždy měla chuť to tady vzít pěkně z gruntu a pořádně to tu přerovnat.

Zpočátku se o to několikrát pokusila, ale po bouři, jakou to u manžela vyvolalo, si již víckrát netroufla do jeho věcí sebemíň zasahovat. Nechce znovu poslouchat, že mu svou pořádkumilovností nabourala jeho pracovní systém a on se nemůže v ničem vyznat.

*

"Vaše průkazy, pánové," vyšlehl nekompromisní hlas jednoho ze strážců u dveří.

"Ale Reyi," zasmál se na něj konejšivě Rickyns, "přece už nás znáš, naše průkazy ke vstupu na plochu jsi viděl snad stokrát, už bys toho mohl nechat," snažil se jej přemluvit ležérním hlasem. Naznačoval přitom, co si o těchto kontrolách myslí. Nesetkal se však s pochopením. Obličej strážného se ještě více zakabonil. Pokus o vtipná slova nepadl na úrodnou půdu.

"Letíte k Sovětskému svazu, inženýre," pronesl varovně. "Bráníme naší společnost před tím, aby u nás nebyl takový bordel, jako tam prý mají oni. Pokud se vám náš řád nezamlouvá a toužíte po tom jejich, můžete si tam u nich vystoupit. Tam vás třeba na operačních stanovištích nebudou kontrolovat. Myslím, že vás rádi přivítají."

Odbyl ho nelítostně a dal tak najevo, že ze svých požadavků nemíní ustoupit.

Jeden po druhém tedy vytahovali z těsně přiléhajících kombinéz průkazy, aby splnili požadavek neústupné kontroly. Již bez připomínek je vsouvali do natažených rukou. Strážný převzal průkazy a jako by je viděl poprvé, zadíval se pozorně na fotografie na přední straně, a poté se podíval na dotyčného. Když nezjistil žádný rozdíl, rychle prolétl další údaje a když je vyhodnotil jako nezávadné, vrátil průkaz dotyčnému.

Poté ostrým gestem vybídl kontrolovaného k odchodu a pozorně vzhlédl k dalšímu, čekajícímu za ním. Následovala další, stejně pečlivá a nekompromisní prohlídka.

Jeden po druhém prošli postupně kontrolou a ocitali se za dveřmi. Když došla řada na Ryckinse, náhle do něj vedle stojící Darttonery nečekaně strčil. "Uhni zasranej prevíte!" štěkl na něj zostra a odtlačil jej rukama ode dveří.

Ryckins zavrávoral, ale po chvilce získal rovnováhu zpět a bleskově se proti Garttonerymu vrhl, aby jej uchopil pevně za límec.

"Ty mě nebudeš předbíhat," řval mu zblízka do obličeje rudý vzteky, "ty neschopnej vylízanej lemple!"

Ruce několikrát prolétly vzduchem a jejich dlaně se změnily v kamenné pěsti.

"Budu tě muset...," oháněl se po něm Ryckins.

"Okamžitě přestaňte!" vyštěkl Jonest, který byl ve střehu. "Nechte toho a běžte ven!" skočil mezi ně a snažil se je od sebe oddělit.

Jeho zkušenost jej nezklamala. Že se k něčemu schyluje, vycítil dokanale. Oba se mu hned nezdáli a proto je neustále po očku sledoval, varován šestým smyslem. Pomalu od sebe odstoupili, vrhajíc po sobě vražedné pohledy.

"To teda ale dneska bude let," ztěžka si povzdechl Estupam, který jako poslední procházel po kontrole prosklenými dveřmi. Také on zaregistroval jejich podivné chování a po celou dobu očkem sledoval Jonesta, jak je ve střehu a hlídá je.

Před posádkou bombardéru se rozevřela do dáli obrovská betonová plocha letiště, jež neměla konce. Byla lemovaná dvěma řadami tmavě třpytivých, kovovým leskem svítících největších leteckých oblud, jež dosud lidské ruce vyrobily. Kolem některých z nich pobíhaly různě početné skupinky pozemního personálu, které vykonávaly poletovou prohlídku. U jiných dokončovaly předletovou přípravu, na dalších prováděly nutné opravy či údržbu. Na takový pohled byli zvyklí, ničím je nezaujal.

Dunivý rachot přilétl z velké dálky a dával jim najevo, že jedna z těch příšer právě startuje. Některá z part jejich kamarádů mířila k nebesům, aby v extrémních výškách, kam se běžně letadla nedostávala, hlídala vlastní vzdušný prostor.

Zcela nečekaně se ozval velice podivný klapavý zvuk a zpoza rohu se vynořilo bílé čelo menšího autobusu, který si to supěl k nim. Stařičký, otlučený a opotřebovaný stroj, vykonávající již dlouhá léta tuto službu, se k nim zvolna blížil. Poctivě sloužil už velice dlouho a patřil neodmyslitelně k vybavení letiště. K jeho mimořádnému zvuku se přidával podivný kouř, valící se zpoza podvozku za zadní částí. Kdyby jej neznali, asi by se podivili, co mezi nejmodernějšími stroji takový vrak pohledává. Život je plný kuriózních situací.

Zvolna předjel před budovu a zastavil. Dveře se se zasyčením otevřely, jemný šedý kouř prolétl kolem oken. Ze stínu vnitřku se objevila tvář černého řidiče, který se smál jako při výborném představení.

"Vítejte mládenci!" volal radostně a cenil na ně své svítivě bílé zuby. "Nastupte do našeho mimořádného expresu. Jsme přímá linka, nástupní hala - Moskva. Cestou budete muset jednou přesedat, ale lístek platí až na konečnou! Chvilku se povezete první třídou, ale pak si budete muset bohužel přelézt do jednoho létajícího couráku. Berte rychle místa, než bude obsazeno, o projížďku je velký zájem, ať nezmeškáte!"

"Georgi, Georgi!" odpověděl mu stejně vesele Rickyns. "Ty s tím tvým humorem nepřestaneš. Moc nahlas se ale nesměj, nebo se nám ta tvoje rachotina rozsype přímo pod nohama. Ještě to jezdí?"

Volal a jako první se chopil madel, aby nastoupil na první schůdek.

"Mám pocit," připojil se Sterback, stojící za ním, "že sem dojel v posledním tažení a tím to skončilo. Soudím podle těch podivných zvuků, co z něj neustále vychází. Jak předpokládám, při uvádění do provozu kdysi v minulém století takové neměl, co."

"Ale pánové!" culil se dál řidič, "tenhle dědeček sice pamatuje moje předky, když je přivezli do Ameriky, ale je spolehlivější než ty vaše vzdušný koráby. Až se na ně budete moci jednou tak spolehnout, jako já na tuhle rachotinu, budete se smát víc jak já dneska."

Nenechal si vzít svou radost a každého jak nastupoval, jednotlivě pozdravil. Podle hodností se rozsazovali na pohodlné měkké sedačky. Vyšší šarže vpředu, čím nižší, tím více dozadu. I když byly vždy dvě sedačky vedle sebe, každý seděl sám a pohodlně se rozvalil na obou.

Jako poslední nastoupil kapitán Jonest. Rychle přelétl očima vnitřek autobusu a překontroloval přítomné. Oči klouzaly od jedné tváře ke druhé.

Místo hned za řidičem bylo prázdné, to čekalo na něj, ale za ním se již pohodlně usazoval Estupam. Pocházel z velké směsi národů, jeho rodokmen obsahuje snad všechny rasy a národy co běhají po světě. A jakoby právě on si vybral to nejlepší, co každá rasa má. Černé, kudrnaté, nakrátko střižené vlasy. Veliké, pro ženy naprosto neodolatelné, tmavé oči s velikými očnicovými oblouky. Rozplácnutý nos a široké rty působily neobyčejně zajímavě. Dlouhé ruce jen prodlužovaly jeho vysokou, štíhlou postavu. Je klidný, tichý a velice spolehlivý. Když je nejhůř, vždy si umí poradit.

Za ním sedí Kesney. Trochu podsaditý, ale mrštný. Solidní, vyrovnaný hoch, oči jejich stroje. Obsluhuje radary a ty jsou pro něj vše. Asi by nežil, kdyby u nich nemohl pracovat. Co se o nich zjistit dá, to ví. U něj v bytě jinou knihu, než rozbory a pojednání o těch přístrojích nenajdete. Má soukromou vysílačku, s kterou se dorozumívá se stejnými nadšenci po celém světě. Co chvíli přinese novou kartičku s místem, kde navázal nový kontakt.

Za ním je Rickyns. Velký smíšek, vrchní bavič posádky. Často je jediný, kdo dokáže kolektiv stmelit, dolít baterky. Bez něj se neobejde žádná zábava. Pracuje s bombami a má o nich dokonalý přehled. Od mládí s nimi žije v těsném spojení. A to doslova. Jako kluk je chodil krást do vojenských skladů a vybavoval si jimi svůj sklep a pokojík. Střely, granáty, miny, všechno co šlo získat, přinesl domů. Když mu na to přišli, byla z toho velká aféra. Odváželo to několik aut. Kdyby bouchlo všechno, co se u něj našlo, srovnalo by to jejich městečko i s okolím. Dnes bez vzrušení zapojuje součásti atomové bomby a dokáže se u toho bavit o baseballu.

A pak sedí Sterback. Tichý, zádumčivý. Prvotřídní machr na elektroniku a počítače. Ví o tom snad všechno a umí si poradit i tam, kde jiný v beznaději končí. Během letů dokázal již mnohokrát své umění a vyřešil mnoho problémů při neočekávaných horkých chvilkách. Je trochu tajnůstkář, vše si nechává pro sebe. Kdyby byl trochu společenštější, byl by to skvělý chlap.

Garttonery je na první pohled nezajímavý. Má smutný osud. Otec byl sestřelen nad Koreí během války a od té doby je nezvěstný, matka se mu utopila při koupání v moři v místech, kde by to nikdo neočekával. Půl metru vody hloubky a tři metry od břehu. Dodnes nikdo nechápe, co se jí vlastně přihodilo. Sestra mu zemřela nepříjemně kuriózním způsobem, když mu bylo šestnáct a byli už sami. Krájela si chleba velkým nožem tak nešťastně, že se jí podařilo si jej vrazit do břicha. Byla v tu chvíli sama a než ji našel, vykrvácela na podlaze. Armáda je od té doby pro něj vším, co ztratil. Rodinou se všemi příbuznými.

Zcela na konci sedí McTown. Skot jako poleno, je to na něm vidět na první pohled. Protáhlý obličej, nazrzlé, krátce střižené vlasy. Drsná a nepoddajná povaha z něj čiší na dálku. Jeho otec obchoduje s realitami a daří se mu. Je velice bohatý a svého jediného syna chtěl jako pokračovatele. Ten neměl povahu bílých košilí a toužil po drsném, nelítostném světě. A tak skončil v armádě. Otec mu to nezapomněl a vydědil ho. Asi netušil, že dělá to nejlepší, co pro něj v tu chvíli může udělat. Matku počínání obou mužů tak zdeptalo, že se zhroutila a nakonec se odstěhovala na osamělou farmu, kde se odmítá s kýmkoliv stýkat. Opuštěně tam žije již několik let.

* * *

II.

Radiolokátor byl ukryt v neforemně hranaté železné krabici na mohutném, čtyřnohém podstavci. Na střeše a na čele byly připevněny mohutné konstrukce zářičů, vysílající své neviditelné paprsky vstříc nepříteli. Celé toto mohutné monstrum se pomalu otáčelo kolem své osy, aby radiolokátor obsáhl celých 360 stupňů okolního prostoru. Uvnitř kovové krychle seděla u monitorů obsluha zařízení a otáčela se společně s celým tímto soustrojím.

Vedle něj stálo několik další podvozků s menšími, speciálními lokátory, jež doplňovaly hlavní.

V okolí skupiny radarů se nacházelo pět menších dřevěných staveb, starých a již notně poškozených. Mnoho prken z nich již vypadlo nebo bylo vytlučeno, rozbitá okna zírala slepě do prostoru. Zde skladovali většinu věcí, které potřebovala posádka k běžnému životu.

Mezi nimi vynikaly dva nové a nepoškozené objekty. Jednalo se o menší masivní betonové stavby umístěné mnohem dále od radiolokátoru.

Jeden sloužil jako velitelská budova, ve druhém měli ukryté zbraně pro obranu stanoviště. Nedalo se sice předpokládat, že by se až k nim nějaký nepřítel dostal, ale museli být připravení na všechno. Pro případ obrany zde měli vše. Samopaly, granáty, minomety i plamenomety.

Dojeli hrbolatou cestou před jeden z polorozpadlých dřevěných baráčků. Na rozkaz jeden po druhém vyskákali z korby auta a pomalu vcházeli rozviklanými dveřmi dovnitř. Zde byly jen police podél stěn a dva staré, odřené stoly.

"Tak jedem, jedem!" popoháněl je Sergej, "každý na svoje místo. Pěkně srovnat a důležitý věci do služby dopředu," volal ostrým hlasem.

Sám své věci odložil na polici hned na kraji, která byla vyhrazena veliteli. Z velkého vaku vytáhl malý, ve němž jemně zacinkaly skleněné láhve.

Také ostatní začali odkládat velké vojenské pytle s věcmi do služby. Temné zadunění se rozlehlo prostorem. Těžký železný předmět dopadl na zem, zarachotil a kutálel se po podlaze. Všichni se zvědavě otočili, než vytřeštili své oči.

"Bacha!" ozvalo se ostré zvolání, "granát! K zemi!"

Na nic dalšího vycvičená jednotka čekat nemusela. Celá skupina se jako jeden muž vrhla na zem a kryla si hlavy. Tvrdý výcvik měli dobře v krvi. Válcovitý předmět zde dokutálel a zarazil se o nohu jednoho ze stolů.

Chvíli bylo ticho, všichni čekali, co přijde. Nestalo se nic. Valerij, jemuž granát upadl, se zvedl a opatrně k němu došel. Když mizel v jeho kapse, zvedali se i ostatní.

"Nemůžeš si dát pozor? Ty idiote!" spustil na něj Sergej, který se vzpamatoval z leknutí.

Vrátili se ke svým věcem a dokončovali vybalování.

"Doufám," pronesl varovně Sergej, "že máte dostatek ´výzbroje´! Během služby přijde sucho a bude potřeba zalévat. Hlásili to v rádiu."

Udělal narážku, které všichni rozuměli. Tázavě se rozhlédl po přítomných. Každý věděl, že má na mysli dostatek alkoholu, který musel na službu donést. Postupně všichni přikývli na souhlas, tak se zatvářil spokojeně.

"V kuchyni jsi byl?" otočil se k nováčkovi Dalgijovi.

"Ano, soudruhu majore," postavil se vojín do pozoru, "sehnal jsem deset margarínů a osm bochníků chleba. K tomu nějaký kus masa, ten bude zítra k obědu, a plechovku s okurkami."

Hlásil hrdě, když oznamoval, co se mu podařilo před službou od kuchařů vyloudit.

Sergej spokojeně zakýval hlavou a přejel pohledem po ostatních, zda již mají své věci uložené na policích. Každý z velkého pytle vytáhl menší, na jehož stěně se jasně rýsovaly tvary láhví, a ten si brali s sebou na stanoviště. Když se Sergej pohledem ujistil o dostatečném množství láhví ve vacích, hned se mu zlepšila nálada.

"Jestli jste hotoví," vyzval je po chvíli, "odchod před barák a nastoupit do tvaru."

Sám si stoupl ke dveřím. Ostatní rychle dorovnávali své vaky a začali vycházet z baráku, aby se venku seřadili do malého tvaru.

"Tak soudruzi," upozornil je s vážnou tváří, "čeká nás odpovědný úkol. Budeme strážit naši vlast před imperialistickými vetřelci. Odcházíme převzít stanoviště a doufám, že každý víte, co máte dělat. Vše pečlivě zkontrolujte, každou, i sebemenší závadu okamžitě hlaste. Vrtulníková skupina odchod."

Prohlédl si je kontrolním pohledem, zda vypadají jako vojenská jednotka. Z tvaru se oddělila čtveřice, které se říkalo ´vrtulníková skupina´. To proto, že měli službu v otáčivé krabici, kde byl hlavní radiolokátor. Celou dobu budou v něm sedět a otáčet se, jako na rotoru vrtulníku. Proto takové pojmenování.

Většina se vypravila za Sergejem. Šli prašnou, kamenitou cestou přímo k masivní stavbě. Měli dobrou náladu, i když je čekal dlouhý a nudný den v nevzhledné budově tyčící se před nimi. S sebou směli mít jen vojenskou výzbroj. Tou byly samopal a chemická maska. Malý vak s několika láhvemi si nesli navíc, ten k výbavě nepatřil. Byl ale součástí každého vojáka, který zde šel do služby.

Sergej jako velitel jednotky rozrazil dveře jako první a prudce vstoupil dovnitř, ostatní ho rychle následovali. V místnosti bylo nepříjemné šero. Zvyklí na plné osvětleni denního jasu nyní mžourali do tmy uvnitř. Chvíli to trvalo, než si na slabé osvětlení zvykli.

Kolem dokola podél zdi stály malé dřevěné stolky, na kterých měli jednotlivé operátoři své přístroje. Většinou se jednalo o kulatý monitor, kde se zobrazovaly aktuální parametry snímané radiolokátorem.

Mezi nimi dominantně svítily tři obrazovky se světelnou linkou, pobíhající dokola po stínítku. Byly největší a pochopitelně též nejdůležitější. Podél stěn pak blikaly menší obrazovky podružných radarů.

Mezi tlačítky a přepínači se povalovalo velké množství odložených věcí. Od svačinových papírů, přes technickou dokumentaci lokátorů, až k několika lahvím od piva. Samotný střed místnosti zabíral velký stůl s jedinou židlí. Bylo to jakési velitelské místo.

*

Nicol zběžně vlhkým hadrem přejížděla po volných plochách, aby aspoň trochu utřela všudypřítomný prach. Na některých místech ho již byla pěkná vrstva. Jak se mezi nábytkem otáčela, dostala se zády ke stolu plnému všelijakých papírů, z nichž některé přesahovaly přes okraj pracovní desky. Při jednom nešťastném pohybu o ně zavadila a hromádka volných listu se svezla přes hranu dolů na zem. Papíry se při tom rozlétly po podlaze do všech směrů. Strašně se ulekla. Jestli měl manžel listiny nějak seřazené, to bude zase křiku, až se vrátí.

Rychle odložila prachovku a začala rozházené papíry sbírat. Nejdříve rychle, jakoby čekala, že se muž každou chvílí objeví ve dveřích a přistihne ji při činu. Pak si však uvědomila zbytečnost svého spěchu a tempo zvolnila.

Na každý list, který vzala do ruky, se klidně zadívala a chvíli si jej zvídavě prohlížela. Vždy ale rychle zjistila, že jí to množství různých čísel a nejrůznějších poznámek moc neřeknou. Potom jej přidala na hromádku k ostatním. Náhle se jí ocitl v ruce jeden díl mapy z atlasu. Zahlédla na něm nějaké záznamy a tak si ho ze zvědavosti blíže prohlížela.

Byla to mapa Sovětského svazu a k němu přiléhajících oblastí. Takových map již viděla mnoho, takže to ji nepřekvapilo, zarazilo jí však, že na této mapě byly zaneseny rozličné značky. Na různých místech mapy byly mužovým písmem zapsány záhadné poznámky a nejasné zkratky. Nejnápadnější zde byl důrazně vyznačený červený bod, který výrazně zářil.

Nacházel se v místě kousek pod Irákem. Nešlo si nevšimnout, jak červená tužka mnohokrát obkroužila malý bod, jakoby nad ním někdo dlouze přemýšlel. Z bodu vybíhal paprskovitě vějíř tenkých přímek vedoucích do dalších míst na mapě. U každé přímky byla tři velká písmena, která jí nedávala absolutně žádný smysl.

CHAV, NOK, SVK, TBI, MOA, LED, MIK - pročítala jednu trojici po druhé.

Všechny poctivě přečetla, ale jejich význam z nich nepochopila. Zkontrolovala jednotlivé směry přímek, ale všechny končily na nekonkrétních, nicneříkajících místech. Ani tentokrát se k řešení nedostala.

Dlouhé minuty seděla na zemi s mapkou v ruce a přemýšlela, co tohle všechno může znamenat, jaký je v tom ukryt smysl. Pokud posádky dostávaly mapy s pokyny, kterými se měli řídit při svých misích, byly vždy pečlivě vytištěné a označené symboly vojenského letectva. Výhrůžné nápisy ´Tajné´ na nich čněly ze všech stran.

Zde však ani jednotkové označení nenašla, chyběl jakýkoliv náznak, že se jedná o vojenské podklady. Věděla dobře, jaká pravidla platí - v žádném případě nebylo povoleno vynášet z vojenských budov podobné materiály a už vůbec je nechávat volně přístupné.

Tak co zde, ksakru, dělají?

*

Uspokojen poslední kontrolou, usedl Jonest na své místo a gestem ukázal řidiči, aby vyrazil. Ten přikývl a zařadil rychlost.

Ozvaly se drsné, kruté zvuky, kdy do sebe natvrdo zajížděla ozubená kolečka převodovky. Práskavý výstřel jak z pistole doprovodil první přidání plynu. Všem naskočila husí kůže a zpytavě se po řidiči podívali. Jeho úsměv svítil na tváři dál, nenechal se ničím vyrušit z dobré nálady.

Autobus se plynule rozjel. Řidič to s tou starou herkou opravdu uměl perfektně. Zvuk se ustálil v jemné, klokotavé ševelení a působil příjemně. Ideálně rovná plocha letiště bez hrbolků či rýh, dělala z jízdy pravý požitek.

* * *

Na řídící věži létání se prudce rozlétly dveře. Do nich se vřítil obrovitý generál Pockwell, následován svým zástupcem. Na rozdíl od něj malým a mimořádně hubeným. Oči několika mužů se odtrhly od hranatých obrazovek a pátravě k nim vzhlédly.

"Pane gen..." chtěl se ohlásit velitel řízení letů, který k němu okamžitě přiskočil.

"Dobrý!" zavrčel mimořádně nevlídně generál. "Pokračujte! Jsem tady na inspekci. Chci si ověřit, zda se ve službě dodržuje všechno podle předpisů. Má pocit, že se tady nepracuje poctivě. Alespoň to tak říkal."

Jeho hlučný hlas duněl prostorem. Zrak všech přítomných zaplál nejistotou. Nechápali jeho slova a toužili odpovědět na své vtíravé otázky, jež každém uprolétly hlavou.

Kdo to vlastně říkal? A co říkal? Odpovědi se nedočkali a mrzutého nadřízeného se nikdo přímo zeptat neodvážil.

"Jako bych tu nebyl," zadíval se na velitele řízení letů, který stále čekal, zda se mu dostane bližšího vysvětlení, "pokračujte naprosto normálně."

Podivný požadavek. Jeho osoba se přehlédnout nedala a na všechny působila znervózňujícím dojmem. Dlouho se jen dívat kolem sebe nevydržel.

"Kdo jde nahoru?" štěkl další otázku, když nenašel nic, čím by ulevil své zlosti.

"OGT, velitel Jonest!" hlásil poslušně velitel.

"Aspoň tak!" ulevil se generál. "To je zkušená, rozumná posádka. S tou by neměli mít problémy. Vůbec by mi to nepřidalo na kariéře, kdyby mělo zase k nějakému maléru dojít."

Všichni věděli, o čem mluví. Před čtyřmi dny vyjel jeden ze Stratofortressů při přistávání z dráhy a zaryl se do trávy. Tahali jej na ranvej půl dne, stroj byl na odpis. Mimořádná událost jako hrom. Byla to další nepříjemnost, kterých zažili v poslední době několik.

Před měsícem se srazil jeden ze strojů při cvičném letu se soukromou Cessnou, která se jim připletla do cesty. Oba piloti v malém stroji zahynuli. Případ není dodnes vysvětlen, je stále tajemstvím, kde se vzal ve vojenském vzdušném prostoru.

Týden předtím se turbína jednoho z motorů během letu natolik rozvibrovala, že došlo k utržení celé gondoly, jež spadla, společně s oběma motory, v těsné blízkosti jedné farmy. Naštěstí se nikomu nic nestalo, jen farmáři měli polovinu pole nečekaně přeoránu.

Den předtím shořela na palubě dalšího z letadel elektroinstalace a stroj se povedlo jen taktak zachránit. Nebýt zkušené posádky, mohlo to dopadnou katastrofálně. Malérů si užili za poslední dobu v nepřeberné míře. Byla to smůla, která se jim lepila na paty. Ohlas z velení na sebe proto nedal čekat. Pockwell proto neustále trnul, aby se nepřihodilo něco dalšího. Jeho kariéra byla silně nahnutá, přitom ještě nedávno čekal téměř jisté povýšení. Další chybu si nemohl dovolit.

"Ano," přitakal horlivě velitel na generálova slova, "je to tak. Jedná se o jednu z nejlepší posádek, jakou můžeme v současnosti nahoru poslat. Nikdy s ní nebyly problémy. U nich to vždy klapalo výtečně. Jsou sehraní, mají toho již za sebou spoustu."

"To je jedině dobře," mračil se dál generál. "Při dalším maléru bych mohl žádat o funkci vrátného."

"Dnes to vypadá na pohodovku," ozval se starší muž od speciálního lokátoru, sedící zcela v rohu, "ve vzduchu je toho minimum, všude je klid. Jakoby se dneska do vzduchu nikomu nechtělo. Nikdo jim tam nahoře nebude překážet."

Generál se konečně uklidnil. Informace, že do vzduchu dnes jde jedna z nejlepších posádek působila jako balzám. Tvář se přestávala mračit, stíny z čela zvolna mizely. Měl v tuto chvíli dojem, že by se vše mohlo srovnat a na nedávnou nepříjemnost zapomenout. Už se v duchu viděl, jak se holedbá před veliteli a ukáže, jak si umí sjednat pořádek. Však tvrdých slov, které jej za události poslední doby vůbec nešetřily, dostal nepočítaně. Nějaký dobrý výsledek už zase potřebuje jako sůl, sakra!

Ani ve snu jej nenapadlo, co jej vlastně čeká. A to bylo jeho štěstí. Jeho pošramocené nervy by takový úder, který se na něj nelítostně řítí, nemusely už unést.

*

Před všemi byl další z řady letů, který Amerika před léty zavedla, aby si zajistila převahu nad Sovětským svazem. Každý den vzlétaly bombardéry s nákladem atomových střel, aby po obvodu Sovětského svazu byly neustále v pozici, z které mohou kdykoliv své smrtonosné zbraně vystřelit. Všechna letadla byla osazena vysoce účinnými raketami, jež byly schopny zcela zničit jakékoliv sovětské město. Celková útočná síla těchto strojů byla zdrcující. A přitom prsty na spouštích odpalovacích zařízení zkázu nesoucích bomb mělo těch několik mužů, na kterých záleželo, jak celá akce dopadne. Každý ze zúčastněných si uvědomoval, jak obrovské riziko podstupují.

Lety se prováděly ve dvou směrech. Jeden směr vedl jižně od sovětských hranic, pod hranicí s Čínou, nad Indií a Východní Indočínou. Druhý vedl severně, kopíroval hranici kolem Severního polárního kruhu.

Ten dnešní vedl jižním směrem.

Posádka letu seděla v klokotajícím autobusu a mířila ke svému stroji. Projížděli po ranveji, podél dvou dlouhých, téměř nekončících řad monster, která zde stála po obou stranách.

Vypadala hrozivě a impozantně. Jejich ohromné rozměry působily děsivě a vyvolávaly dojem, že není v lidských možnostech zvládnout jejich řízení. Oni dohromady to však uměli. Každý ovládal precizně část obsluhy a v jejich rukou se příšery měnily v krotké koníky poslušně vykonávající jejich rozkazy. Byli za dlouhá léta na létání tak zvyklí, že sedět v letadle bylo pro ně bezpečnější, nežli chůze po zemi.

Boeing B-52H. Největší a nejtěžší bombardér všech dob, jaký byl dosud vyroben. Nejnovější technologie, dokonalé zbraně a výzbroj. Mohutný válcový trup, nečekaně štíhlá, šípovitá křídla a pod každým z nich visely dvě gondoly, které držely dvojice mohutných turbodmychadlových motorů Pratt&Whitney TF-33. Na konci křídel zavěšeny přídavné nádrže umožňující co nejdelší dolet.

III.

"Zdar maladci," zvolal Sergej zvesela, "tak jsme tu a pokud máte zájem, vystřídáme vás na vašich teplých místečkách."

Halasil do šera a se všemi se srdečně pozdravil. S vojenskými řády si tu hlavu nikdo nelámal. Setkání probíhalo velice přátelsky. Za Sergejem šli další členové posádky, kteří se rovněž vojenskými předpisy nezdržovali. Byli to mazáci, starší vojáci, kterým již bylo prakticky vše dovoleno. Teprve za nimi následovali nováčci.

"Vojíni Matvěj, Pasočkin a Dalgij se hlásí do služby, soudruhu poručíku!" postavili se do pozoru před velitelem střídané posádky.

Saša, který seděl na židli u velitelského stolu, se na ně ani nepodíval. Za jeho zády dělila místnost veliká průsvitná stěna, na které byly několika barevnými čarami nakresleny různé křivky.

Když se otevřenými dveřmi vnikl do místnosti pruh jasného světla, všichni členové obsluhy rozsazení kolem panelů se k nim otočili. Zorničky zareagovaly na prudké světlo a stáhly se do úzkých štěrbinek. Současně s viditelnou úlevou vstávali, na své vystřídání už toužebně čekali a byli na ně připravení.

"No vítejte!" ozvalo se od nich. "Kdybyste jednou přišli o pár hodin dřív, taky by se vám nic nestalo."

Saša se zvedl od stolu a pokynul rukou hlásícím se vojákům. Ani mu nevadilo, že mimo těchto tří se jiní už podle předpisů neohlásili. Od starších vojáků, mazáků, se to již nevyžadovalo.

Byl jen v košili navíc ledabyle zapnuté a odkopnuté boty se povalovaly pod stolem. Rychle je přitáhnul k sobě a začal se do nich nazouvat. Mezi zapínáním saka s kapitánskými výložkami a upravováním výstroje, sklízel ze stolu věci, naskládané sem nahodile v průběhu služby. Členové nové směny mezitím došli k určeným stanovištím, jež měli vystřídat. Saša ukázal na prázdný, právě uvolněný stůl a významně se zeptal.

"Kde máte stridavku?" zeptal se dychtivě.

Rychle dokončoval oblékání saka uniformy a zapínal si knoflíky.

"A stakany ty máš kde?" vrátil mu dotaz Sergej, "stůj je prázdný," rozhodil nechápavě rukama.

"Imperialisté číhají na naše chyby," zvedl Saša varovně prst, "proto ty nejdůležitější věci musíme mít pečlivě ukryté nejvyšším stupněm utajení, abychom je mohli v pravý čas vytáhnout a zahnat nepřítele na útěk. Jak poznáme, že je ta správná chvíle k útoku... hrrrr na ně. Sovětský voják je vždy připraven."

Otevřel nejspodnější šuplík stolu a z nich vylovil několik velkých skleněných pohárků. Sergej postavil na stůl svůj batůžek s osobními věcmi, rozevřel jej a za dlouhé hrdlo vytáhl láhev s průsvitnou tekutinou.

"Dary matičky Rusy," pronesl přívětivě a láhev toužebně pohladil.

Nováčci už povinně zasedli na místa svých předchůdců a přebírali za chodu službu. Zbytek se shromáždil kolem stolu a nedočkavě očekával naplnění dosud prázdných číší. Sergej se nedal pobízet. Se smíchem odtrhl zátku a odhodil ji za sebe do kouta. Z velké výšky začal lít obsah do sklenic. Když naplnil první po okraj, přeskočil na druhou. Ani mu nevadilo, že rozlívá nápoj po stole. Tak nalil vodku do všech připravených sklenic a téměř prázdnou láhev postavil na stůl.

Nedočkavé ruce se bleskově chopily plných sklínek a vysoko je zvedly nad stůl.

"Na zdarovie!" zvolali všichni sborem.

Mohutnými, hlubokými hlasy, pozdravily sklenkou výměnu směn. Chvíli je drželi těsně u sebe vysoko nad stolem a pak je všichni najednou vchrstli do úst. Následovalo obvyklé zatřepání hlavou a spokojené odfrknutí. Pak sklenky postavili na stůl a velitel je začal ukládat na jejich původní místo.

"Rychle je schovej," varoval Saša, "aby nepřítel neobjevil naše nejsilnější zbraně. Kdyby je zničil, sovětský voják by přišel o svou bojeschopnost."

Sergej však už zasouval šuplík, ve kterém sklenky zmizely, schovány pod vrstvou hadrů.

"Tak jak šla služba," otočil se na Sašu, "stalo se něco nezvyklého?"

"Nic zajímavého," zavrtěl Saša hlavou, "dneska tu byl jen jeden grabavčik. Toho jsme jako obvykle odehnali."

Grabavčik byl slangový výraz pro amerického leteckého provokatéra. Jednalo se o stíhačky, které vlétly do sovětského vzdušného prostoru. Vždy jen lehce při okraji, jen několik kilometrů, kousek za hranici. Jejich cílem bylo vyprovokovat sovětskou obranu k co největší reakci.

Nikdy na tuto akci nebyly sami. Za hranicemi oficiálního prostoru zatím hlídkovala další letadla s elektronickou výbavou, která narušitelská letadla doprovázela a celou obrannou protiakci pozorně sledovala a zaznamenávala. Zajímalo je, jak je vyhlašován poplach u jednotlivých sovětských jednotek, jaká je reakce různých složek obrany.

Jakmile proti nim vzlétly, sovětské stíhačky vzdušné obrany, vždy se rychle stahovaly zpět a další setkání neriskovaly. I když sovětské velení vědělo, že je amíci jen provokují, nesmělo si dovolit nic zanedbat a opakované vyhlášení poplachu bylo samozřejmostí. Byly to hrátky, které byly na denním pořádku a obě strany na ně byly zvyklé.

"Co okolniky, nebyly?" zeptal se Sergej ještě jednou.

Tentokrát se jednalo o americké obří bombardéry, které v nepravidelných intervalech oblétávaly kolem celého území Sovětského svazu. Někdy u polárního kruhu, někdy podél jejich jižních hranic. Ty byly velmi nebezpečné, protože měly na svých palubách několik atomových raket a v případě konfliktu mohly v kterémkoliv okamžiku začít tyto střely vypouštět. Nesměli je proto nechat ani na okamžik bez dozoru, protože sovětská strana zatím podobné zbraně neměla.

*

Množství poznámek a nákresů zanesených do mapy udělal manžel Nicol sám, osobně. Za celou krátkou dobu společného života se zatím nesetkala s tím, že by někdy v soukromí tak iniciativně pracoval na letových mapách.

Nejvíc času věnoval svým koníčků, které miloval snad více než ji. Počítacím strojům a sběru fosilií pravěkých tvorů. Pokud neseděl doma, nestudoval odbornou literaturu a nepájel složité elektrické obvody o kterých nic nevěděla, jezdil na zapadlá, opuštěná místa, kde kopal v pískovcových kopcích. Občas nalezl zkamenělinu zajímavého tvora a donesl ji domů. Měl je všude, kde nalezl volné místo.

Začalo ji zajímat, cože si to vlastně tak poctivě připravoval, co jej na mapě Sovětského svazu tak zaujalo. Cítila podvědomě, že je v tom nějaký další, skrytý smysl. Bylo to tajemně záhadné a to ji lákalo. Stále víc tomu chtěla přijít na kloub.

Začala proto dokument pátravě znovu zkoumat. Procházela jej zprava, zleva, seshora, zespoda. Ze všech stran. Počítala znovu množství různých druhů značek a pokoušela se je pochopit. Jak se dalo očekávat, neobjevila zhola nic. Když ji ani po delší době nic nenapadlo, vzdala to.

Nakonec mapka skončila na štosu u ostatních papírů a ona vzala do ruky další list. Když jej chtěla automaticky přidat k ostatním, povšimla si, že je to opět podobná mapa. Stejný díl atlasu, stejný pohled.

Tentokrát byly kolem Sovětského svazu namalovány různé čáry, jedny nad horní hranicí země, druhé jižně od hranic. Tady už jí to napovědělo víc. Hned pochopila, že to jsou trasy, po kterých létá jeho mise v pravidelných intervalech. Nebylo to až tak těžké poznat, protože křivka začínala z jejich základny, přiblížila se přímo k Sovětské zóně a u ní se lomila k jihu, aby pokračovala přes celou Asii kolem ní. Končila na území Turecka, kde většinou bývalo mezipřistání.

I na této mapce svítil výrazný bod, stejně jako na první mapě. V zamyšlení po ní ještě jednou sáhla a dala je těsně vedle sebe. První odhad se potvrdil. Výrazně vyznačené místo opravdu leželo přesně na křivce, která kopírovala Sovětský svaz v jižním směru. Měla obě mapy u sebe a přemýšlela, co asi těmito kresbami muž zamýšlel. I když dlouze přemýšlela, nic ji nenapadalo. Pochopila, že na mužovo logiku nestačí.

Znechuceně odložila oba dokumenty stranou a pokračovala v uklízení zbylých rozházených listů. Tentokrát je odkládala pomaleji a pečlivě si přitom každý prohlížela. Byly to obyčejné poznámky, či nezajímavé propočty počasí a kursů letů.

Jeden list ji po chvilce opět více upoutal. Zahlédla na něm stejné zkratky, které byly na přímkách namalovaných na mapě. Znovu četla už známé trojice písmen. NOK, TBI, ODA, DOK, KAN, CHAV, SVK, GOJ, MOA, MIK, KIV a ROV.

Rychle si vzala pokreslenou mapku a zjistila, že počet zkratek je opravdu stejný, jen byly v jiném pořadí. U každé trojice bylo poznačeno číslo a jejich hodnota byla sestupná. První trojici MOA doprovázelo číslo 2 000 000, další LED číslo 1 500 000, další SVK 500 000 a tak to pokračovalo až k poslednímu trojznaku TBI s číslem 500 000.

Takové divné materiály u něj ještě neviděla. Stále jasněji pociťovala, že to nejsou běžné dokumenty, že je v nich něco záhadného, i když dosud nevěděla, co. I když se ale snažila sebevíc, nedávalo jí to zatím žádný smysl. Jediný poznatek, že trojice písmen byla přiřazena různá číselná hodnota, jí k ničemu nebyl.

Velice zajímavý a záhadný údaj našla až dole, na spodním okraji listu. Zde byla zvýrazněnými číslicemi napsán celkový souhrn: 8 500 000 a toto číslo bylo několikrát zakroužkováno. Vedle něj pak stála drobná podivná poznámka: "To stačí!"

*

Míjeli jeden stroj za druhým a většinou seděli s lhostejným výrazem ve tváři a bez zájmu se dívali z oken. Estupam, druhý pilot letadla, se naklonil k Jonestovi.

"Jaký to bylo s Meryl? Byl jsi s ní?" zeptal se zvědavě.

Jonest sebou trhl, vyrušen ze svých myšlenek. Prudce se rozhlédl po ostatních, zda otázku nikdo nezaslechl.

"Potichu!" odsekl mu, "co to tak řveš! Tobě také něco říct. Co kdyby tě někdo uslyšel," dodal opatrně. Estupam se trochu stáhl, ale pak pozvedl tázavě obočí a podíval se na něj, otázka znovu visela ve vzduchu.

"To víš, že jo," šeptem odpověděl Jonest, "je to divný, my se zatím nijak neschováváme, ale zatím vše vychází. Je s podivem, že Anny ještě nic neví. Včera jsme s Meryl byli v baru, U divokýho tygra. Pěkný večer, jako vždycky, když jsem s ní. Člověče, mě je pokaždý tak fajn, ani nevím proč."

"Kam jste šli pak?" poposedl nedočkavě Estupam, "zase k Osvaldovi?"

Jonest se zasnil s blaženým výrazem. Bylo vidět, že mu vzpomínky dělají radost.

"Jo, jako nor..." nedopověděl.

"Kapitáne přidejte na hlasitosti," zvolal náhle Rickyns, "my to chceme slyšet také! Co si tam pořád šuškáte? Nebavíte se náhodou o ženských? To by nás zajímalo ještě víc."

Estupam se lekl a podíval se na Jonesta. Ten se zatvářil neutrálně.

"To jste uhodl!" odsekl suše, "budeme sem těsně před startem tahat ženský. Na ně mám tak akorát myšlenky. Jestli máte svých starostí málo, klidně vás zasvětím do problémů s gyroskopem. Ty jsou pro mě momentálně důležitější."

Tvrdil to docela přesvědčivě. Během odpovědi několikrát přejel vyčítavým pohledem po Estupamovi.

Kolem autobusu právě projíždělo několik dalších vozidel. Nákladní, tankovací, požární či tahače s bombami. Přijížděly či odjížděly od jednotlivých letadel a plnily je vším potřebným. Kolem každého giganta běhalo velké množství vojáků pozemní obsluhy a ti prováděli nezbytné přípravné operace.

Nakonec dojeli mezi letadla, kolem kterých se pohybovalo výrazně méně pozemního personálu. Zde již stála letadla, která zcela připravena čekala na start. Většina prací již byla dokončena, personál prováděl pouze předstartovní udržovací práce. Stroje byly v pohotovostní poloze a čekaly, až dorazí posádka a společně se vznesou plnit přidělený bojový úkol.

Mířili dál po ploše, až se dostali ke dvěma letadlům stojícím kousek za ostatními. U nich se autobus zastavil.

"Pánové, přestupní stanice," otočil se na ně se svým veselým obličejem George. "Nyní vás čeká sice pohodlnější, za to však nebezpečnější přeprava. Dejte na sebe pozor, další jízda nebude tak zábavná jako v mém miláčkovi."

"Měj se Georgi," plácl jej po zádech Kesney, když kolem něj procházel k východu, "a starej se o tu rachotinu. Rád bych se v ní ještě někdy svezl."

"Tahle rachotina bude ještě spolehlivě jezdit, až vaši naleštěný ptáci budou zapadat prachem v muzeích," odpověděl a něžně hladil volant.

Jeho bílé zuby zasvítily. Se srdečným úsměvem jim pokynul na rozloučenou. Celá posádka mrzutě vstávala a začala vystupovat. Rickyns s Garttonerym do sebe v uličce opět prudce strčili, ale po ostrém pohledu Jonesta toho nechali a přidali se spořádaně k ostatním. Za sebou, husím pochodem, zamířili k nejbližšímu tmavostříbrnému ptáku.

*

"Dneska ještě nepřiletěl zatím žádný okolnik," řekl s podivem Saša, "mají asi nějaké zdržení, nebo jim také nedovezli včas benzín."

Posmíval se a dokončoval své oblékání. Nasadil si čepici a vytáhl knihu se zápisy o službě. Zde bylo vše zaznamenáno v přesných časových intervalech. I když se do ní mělo vše zaznamenávat pravidelně a průběžně po celou dobu služby, všichni věděli, že se to dělá většinou jednorázově, na konci směny.

Saša podepsal stránku, kde bylo podtrženo "bez mimořádných událostí" a předal ji přebíracímu Sergejovi k podpisu. Ten knihu lhostejně podepsal a pak jí strčil do horního šuplíku stolku, kde zřejmě bude dalších dvacet čtyři hodin ležet, než před koncem směny udělá opět zápis a stvrdí ho opět podpisem.

"No," zahuhlal Saša, "my se balíme. Hlídejte amíky pořádně, ať se můžeme v klidu vyspat."

Zakončil rozhovor a místo pozdravu mávl rukou. Ostatní rychle dokončili předávání a mířili za svým velitelem. Za chvilku už již hukot motoru nákladního auta vzdaloval a zůstali sami. Služba už ležela pouze na jejich bedrech.

Když se za nimi dveře zavřely, začala se nová směna seznamovat s nejnovějšími událostmi. Sergej obcházel jednotlivá kontrolní místa a procházel zápisy. Dlouho sledoval každou obrazovku radaru, kde se pohybovalo několik teček představujících letadla pohybující se v dosahu radaru. Vojín Tolja zatím zakresloval jejich nejnovější polohy na svislý planžet uprostřed místnosti.

Sergej vzal poprvé do ruky červený telefon, aby informoval všechny své nadřízené o předání směny na jejich stanovišti.

*

Jonest se společně s ostatními členy posádky blížil k jejich miláčkovi, kolem kterého pobíhalo několik členů pozemního personálu. Jak se přibližovali, zanechali své činnosti a seřadili se do menšího tvaru, aby v pozoru vyčkali, až k nim dojdou.

"Rotmistr Dabeson," hlásil se velitel, "majore, stroj OGT v bojové pohotovosti. Je připraven k letu, problémy žádné."

Oznámil jasně a stručně současný stav. Vzorově salutoval, když podával své hlášení. Jonest prudce přiložil ruku ke skráni a vyslechl jeho zprávu.

"Klimatizaci na trojce jste opravili?" vzpomněl si náhle.

"Ano pane," přikývl rotmistr, "přesně podle vašeho rozkazu. Nebyl to žádný problém."

"Nebyl problém, jooooo? On nebyl žádný problém... byl!" zvolal Jonest, "jen takový malý, úplně pitomý. Když nejde klima v sedmnácti kilometrech, je to trochu nepříjemné. Zamrzají agregáty a posádce vrže ve starých kloubech."

"Již nebude," ubezpečoval rotmistr, "spolu s mými muži jsme to dali do pořádku. Od teďka se tam můžete cítit jak u maminčiných kamínek."

"Děkuji rotmistře," odvětil Jonest, "chlapci, jde se na to."

Kývl za sebe. Všichni zasalutovali. Posádka stroje dosud stojící za svým velitelem se pomalu rozcházela, zatímco pozemní obsluha dokončovala poslední předstartovní úkony.

Zbýval poslední úkol. Co nejdůkladněji zkontrolovat stroj a převzít jej. Členové posádky procházeli pod mohutnými křídly stroje, na nichž visely na každé straně dvě gondoly nesoucí po dvou turbínových motorech.

"Uhni parchante!" ozval se varovný výkřik.

"Dej ty pracky pryč, svině pruhovaná!" následovala stejně vzteklá odpověď.

Ozvalo se několik ostrých nadávek a když se Jonest podíval k žebříku, uviděl Rickynse, jak se chystá na něj vystoupit. Garttonery ho rukou prudce odhodil stranou a snažil se dostat na žebřík před ním. Rickyns zavrávoral několik kroků zpět. Vzápětí se bleskově vymrštil a skočil po Garttonerym. Chytil jej pod krkem a ostře s ním několikrát zacloumal. Ten se snažil z jeho stisku uvolnil a divoce sebou házel. Několik úderů prolétlo vzduchem, jak se snažili jeden druhého zasáhnout pěstí.

"Pánové!" zařval Jonest mohutným hlasem, "okamžitě toho zanechte. Běžte od sebe. Dám vás oba do hlášení!"

Varoval je naposledy. Oba se zarazili a pomalu od sebe odstoupili. Rickyns se natáhl k žebříku a začal po něm vystupovat. Garttonery jej sledoval nenávistným pohledem, po Jonestovi se ani nepodíval. Teprve když Rickyns zmizel v trupu letadla, začal do něj vystupovat i on.

Estupam přistoupil zezadu k Jonestovi.

"Sleduješ to?" otočil sek němu Estupam, "takoví to byli pořád kamarádi. Co to do nich dneska vjelo? V tom bude určitě ženská! Jinak to nevidím."

Uvažoval nahlas. Snažil se přijít a kloub problému, co mohlo být příčinou jejich dnešního divného chování. Oba pokrčili bezradně rameny. Možné to je, ale jejich soukromé věci by se neměly odrážet v pracovním nasazení. Tady je riziko obrovské. Každé chyba se může krutě vymstít. Pokud nějaké problémy měli, museli je nechat před branami letiště. Mlčky sledovali opuštěný žebřík, po kterém oba viníci vystoupili do stroje.

"Ženská?" ujelo překvapeně Jonestovi, "a Rickyns? To mi nějak nesedí. Nikdy se o ně nezajímal. Takhle kdyby měla místo prsou palubní lokátor a v klíně automatický zaměřovač, pak by na nich možná našel něco zajímavýho, ale takhle tomu nevěřím. Víš přece, že je na techniku. Já jsem ho ještě nezažil, že by se o ženských někdy bavil, natož se kvůli nim pral."

"Když se chlapi takhle chovají," řekl rozhodně Estupam, "tak jedině kvůli ženské. To je jasný. Musíme rychle zjistit, co se stalo, než udělají nějaký malér. Jsou jak berani. Nevidí a neslyší, co se děje kolem nich."

"Právě na to myslím. Hned, jakmile se zvedneme nahoru, tak se na to podívám. Takový problém jsme tu ještě neměli. Teď si zkontroluj svůj sektor."

Dal Estupamovi pokyn, aby pokračovali ve svých úkolech. Další dva členové posádky, Kesney a Sterback, vystoupali po žebříku a zmizeli uvnitř.

Pozemní obsluha zatím postávala u kolem stojících aut a čekala, až si svůj stroj převezmou. Po celou dobu burácel kolem nich pronikavý svištivý zvuk o vysokém kmitočtu. Bodající do uší a protině útočící na nervy přítomných. Jednalo se o agregát, zásobující letadlo potřebnou energií do té doby, než se nahodí hlavní motory.

*

Když Nicol zahlédla zapsaná čísla, napadlo jí, že by se snad mohlo jednat o součet čísel ve sloupcích. Když je rychle přepočítala, zjistila, že je tomu skutečně tak. Každý údaj byl výsledek mnoha čísel, kterými byl list zaplaven.

"Nemohly by to být peníze? Výnosy či předpoklady portfolia nějaké banky? Nebo je chce vykrást?" napadlo ji pojednou.

Zdálo se to docela pravděpodobné. Ty zkratky mohly schovávat názvy bank. V duchu si zkoušela představit, jak muž s kuklou a zbraní v ruce přepadává banku. Moc jí to nesedělo. On k tomu sklony neměl, nebyl dobrodruh a zbraně příliš nemiloval.

Jeho koníčkem byla různá elektronika! Stráví s ním mnoho času, studuje všechnu nejnovější literaturu. Mohl přece přijít na způsob, jak převést z účtů bank peníze někam jinam. Na ta, jež mu patří! Takový postup by mu seděl, v této pozici si jej už dovedla živě představit.

Těžce vydechla. Asi tomu tak bude, chce loupit peníze! Kolik že vlastně toho má v plánu? Pohlédla na celkovou sumu.

Osm a půl miliónů. Zděsila se. Ta částka je docela pěkná, příjemně se na ni dívalo a ještě lépe se s ní dělaly plány do budoucna. Nebylo by vůbec špatné vlastnit heslo k takovému účtu. Co by si tak počala, kdyby takovou sumu měla k dispozici? Hlavou se jí prohnaly obrázky modrého moře a písčité zátoky.

*

Když byli s běžnou vnější kontrolou hotovi, vystoupili za ostatními do letadla. Jako předposlední přistupoval k žebříku i Jonest a soukal se nahoru. Za ním lezl i poslední člen posádky McTown, který měl nejvíce úkolů s kontrolou vnějších zbraní.

Ostatní již byli na svých místech a prováděli běžnou předletovou kontrolu svých stanovišť. Počínali si klidně, s rozvahou. Byli příliš zkušení a věděli, že se nic nesmí uspěchat, přehlédnutí sebemenší chybičky by mohlo později znamenat katastrofu.

"Nenašel jste někdo nějakou matku?" ozval se palubním telefonem mírně ironicky Jonest.

Všem připomněl, jak jsou všechny drobnosti důležité. Ostatní dobře pochopili, na co naráží.

Před měsícem se chystal WWT na svůj let a při kontrole našli mezi raketami jednu jedinou, na zemi ležící matici. Docela obyčejnou. Běžně by ji někdo odkopl do kouta, ale zde tento předmět, nalezený mezi atomovými střelami způsobil poprask.

Nikdo nemohl vědět, odkud je a proč upadla. Mohla být z čehokoliv. Třeba od držáku střely s atomovou hlavicí, či spoji zajišťující hermetičnost.

Začalo se všechno prověřovat a kontrolovat. Stroj na start nemohl. Pak se zjistilo, že vypadla mechanikovi z kapsy, běhemrutinní údržby. Obyčejná prkotina, ale v jejich případě dost drahá. Nikdo se tomu ale nedivil. Kdyby se uvolnila z důležitého místa, mohla způsobit katastrofální malér.

Jonest vystoupal na ochoz vedoucí středem stroje, mechanik stojící pod trupem odnášel přistavený žebřík, aby byl stroj plně připraven ke startu. Místem vstupu byla pumovnice, kterou musel projít, když směřoval do pilotní kabiny. Postupoval zvolna dál a přidržoval se jednoduchého zábradlí. Zkoumavě se díval na dlouhé, štíhlé, kovově lesklé válce po stranách. Byly důkladně připevněny a leskly se pečlivou údržbou. Však se jednalo o to nejcennější, co zde měli.

Odpočívalo zde dvanáct atomových raket, každá o síle padesáti megatun. Věděl, že jakákoliv z nich dokáže důkladně srovnat se zemí i poměrně velké město a proto k nim pokaždé přistupoval s tichou úctou. Vždy si představoval, jak po jejich výbuchu stoupá obrovský hřib směrem k nebi. Milióny stupňů taví zemský povrch. A teď tady leží, v klidu a pohodě, nepříjemně studené na dotyk. Je dobře, že je nemuseli dosud použít.

Postupoval strojem dál. Přiblížil se k průchodu do kabiny. Zde bylo nejvíce členů posádky. Meteorolog Ryckins, inženýr elektrorozvodů a technik stanic Sterback, obsluha raket McTown. Všichni zabráni do pečlivých kontrol svých složitých přístrojů, kterým se soustředěně věnovali, téměř nepostřehli jeho přítomnost.

Prošel kolem jejich kabiny a vešel do dalšího prostoru. Tady seděla kontrola a obsluha protivzdušných zbraní. Tou byl inženýr Kesney, kolem nějž se nacházelo několik velkých a v řadě vedle nich dalších, podstatně menších, kulatých obrazovek lokátorů. Každý měl svou zvláštní funkci a Kesney je měl doslova v malíčku.

Za nimi bylo další důležité stanoviště. Centrum řízení a navádění hlavních raket, a v něm jeho vládce Rickyns. I před ním svítilo několik obrazovek lokátorů. Hlavně však byl obklopen množstvím počítačů, několika druhy klávesnic a mnoha řadami blikajících kontrolek. V případě, že by jejich stroj dostal rozkaz k akci proti nepříteli, bylo by zde to nejdůležitější stanoviště v letadle. Na něm záleželo, jak přesný zásah provedou a jaký bude konečný výsledek útoku.

Teprve za jeho stanovištěm byla pilotní kabina a v něm jeho místo prvního pilota. Na sedadle druhého pilota seděl Estupam, jehož ruce už jezdily od jednoho ovladače k druhému a prověřovaly funkčnost jednotlivých přístrojů.

Usedl do sedadla za svůj knipl a začal kontrolovat parametry letounu, které spadaly pod jeho přímý dohled. Za celou dobu společných letů už byli s Estupamem sehraní. Přesně věděli, kdo bude co kontrolovat a co si bude hlídat. Proto se už nemuseli o ničem domlouvat.

"Jak jsi na tom?" zeptal se, aniž na něj pohlédl.

"Jo," spokojeně hekl Estupam, "dobrý. Jak se zdá, pozemáci se snažili. Dokonce i kontrola teploty ložisek na pětce už zase funguje..."

"A kontrola banarzu vstupních trysek druhých stupňů?"

"Taky OK. Upozornil jsem je na to, že si to osobně překontroluju. Nechtěl bych už zažít stejnou nejistotu jako při posledním letu."

Jonest spokojeně kývl hlavou a věnoval se kontrole dalších přístrojů. Když byl hotov, nasadil si na krk mikrofon se sluchátky.

"Tady Omega, Georg, Thomas, "promluvil klidným hlasem, "volám věž. Věži slyšíte mě?"

Přešel na kontrolu spojení a poslední přípravné kroky před startem.

"Tady věž," ozvalo se vzápětí, "Omega Georg Thomas slyšíme vás velmi dobře. Jak probíhá příprava?" zazněl jejich dotaz.

"Příprava bez závad, start proběhne podle plánu. Jaký bude jeho přesný čas?"

"Vyjíždíte přesně ve 14,48, jak zněl předpoklad dle brífinku. Pokud by hrozilo ohrožení startu, dejte včas vědět, aby odešla náhradní mašina."

Jonest pohlédl na hodinky. Bylo půl jedné. Měli ještě přes hodinu čas na dokončení všech potřebných kontrol, to by měli bez problémů stihnout, pokud se neobjeví nějaká mimořádná událost. Podle hlasu z věže poznal Kernackyho, s kterým se znal. Už spolu mnohokrát začínali let. Na rozdíl od posádky letadla se dispečeři po čtyřech hodinách střídali, takže při přistání už místo něj bude sedět někdo jiný.

Kernackyův hlas byl dnes trochu jiný, úřednější, strohý, žádné další přátelské poznámky kolem. Došlo mu, že je na věži zřejmě nějaká kontrola. Rozhodl se to zjistit.

"Věži, jaké jsou nejnovější zprávy o banditech?" nadhodil otázku, aby měl téma k rozhovoru.

"Nic nového," zazněla klidná odpověď, "platí všechno tak, jak bylo řečeno na brífinku."

Opět jen suché konstatování, bez dalších připomínek či narážek, jak bývalo jindy běžné. Bandity nazývali ve slangové řeči Rusy či jejich stíhačky.

"Nikoho nebudu pozdravovat," nemínil Jonest od svého záměru, "jak se na mě špatně podívají, tak jim tam pošlu něco ze zásob našeho skladiště. Párat se s nimi nebudeme, obzvlášť dneska na to nemám naprosto náladu."

"Do ničeho se nepouštějte," ozval se varovný hlas Kernackyho, "žádné nepovolené akce, všechno jen podle plánu. Kdyby bylo třeba, dostanete pokyny velení."

"Podělaný pokyny!" odvětil lhostejně Jonest, "kašlu na ně, pěkně tam jednu šoupnem, aby se konečně jednou pořádně ohřáli. Na Sibiři prý bývá pěkná zima. Mě totiž každou chvíli zlobí rádio a mám špatný příjem."

Udělal známou narážku na občasný zlozvyk amerických pilotů. Když se pouštěli do nepovolené akce, později tvrdili, že jim nefungovalo spojení. S úsměvem čekal na odpověď a reakce se dostavila vzápětí.

"Plukovníku, žádný nepředloženosti!" zazněl cizí, ostrý hlas do jejich rozhovoru. "Pokud máte problémy se spojením, vystřelíme vám na cestu ještě jednu speciální družici, extra jen pro vás. Pak budete mít spojení stoprocentní. Jasný?"

Přesně tak, jak Jonest předpokládal. Poukázal na nedostatky ve spojení, které probíhalo přes vojenské či špionážní satelity obíhající vysoko nad zemí. Veselý úsměv na jeho tváři vyjadřoval spokojenost. Příprava před startem probíhala opravdu dobře.

*

"Tak," oddychl si spokojeně Sergej, "začátek máme šťastně za sebou, to se musí zapít. Aby se tak dařilo dál."

Volal zvesela a zvedl se od stolu, když ukončil všechna povinná hlášení a poznamenal do deníku "Služba převzata bez problémů".

Vytáhl z šuplíku sadu sklenek, které tam nedávno na chvíli zmizely a ze svého batohu další láhev s vodkou. Prudké otočení uzávěrem a již mohl naléval až po okraj do ještě mokrých sklenek. Víčko letělo kamsi na podlahu pod stoly stejně jako to první.

"Nuž davajte," zvolal nahlas.

Vyzval ostatní, že již je nalito. Všichni se jak jeden zvedli ze svých stolů a postavili kolem něj. Každý vzal svou sklenku a opět ji vysoko pozvedl nad stůl. Po chvíli strnulého vyčkávání je do sebe najednou prudce hodili. Zafrkání a zakroucení hlavami už patřilo k rituálu. Sklenky položili na stůl, aby je mohl Sergej opět na čas schovat do šuplíku, než přijde jejich další chvíle. Tři muži obsluhy pak zasedli ke svým monitorům, zbytek se začal věnovat různým dalším činnostem.

Sergejovi ani nevadilo, že se zcela nevěnují svým přístrojům. Pohodlně se usadil na židli a natáhl si nohy, ruce dal za hlavu. Služba bude ještě dlouhá, je třeba se šetřit.

"Kolik toho máme ve vzduchu?" zeptal se až po delší chvíli jednoho z nováčků, který se neodvážil odejít od svého stolu a sledoval pozorně svůj úsek leteckého koridoru. Jako novic musel ještě důsledně dodržovat všechny pokyny a předpisy. Až bude on mazákem, bude si také moci zpříjemňovat dlouhé hodiny služby různými úlevami. To však bude za dlouhé dva roky.

"Dneska nic moc," odpověděl dotázaný Pasočkin. "V koridoru nám letí čtyři dopravní letadla, ty jsou v koridoru. Nějak rušno mají na základně Novosenskaja, už tam dvakrát vzlétly a přistály jejich pohotovostní letadla. U Dasevaje je ve vzduchu několik vrtulníků, asi zase papaláši vyjeli lovit jeleny. Japončíci mají nahoře celkem šest stíhaček, všechny zatím nad svým prostorem. Létá tam i něco málo civilních letadélek."

Zakončil výčet situace, jak ji odečítal z obrazovky.

"Všechny japonský stroje jsou hlášený," doplnil ho Valerij, "dneska tam mají nějaké cvičné lety, jen hlídej, aby se příliš nepřibližovali a nechtěli nějak provokovat, i když to by mě u těch kluků mrňavejch překvapilo."

"Zatím se drží těsně kolem pobřeží a nijak daleko se nepouští," odpověděl mu Pasočkin, "vypadá to, že dneska nemají zájem dělat problémy."

"Japonci jsou slušnej národ,"pronesl Sergej, "ti obtíže nedělají."

Taková hlášení chtěl Sergej slyšet ze všech nejraději. Klid, čisté nebe, letadla jen ta předem ohlášená nebo vlastní. To je pohoda, takhle by to mělo vydržet až do konce služby. Zavřel oči a oddával se chvílím nezvyklé pohody. Přemýšlel, že by si mohl sundat sako a přezout si těžké, nepohodlné boty.

"Tak pánové," pronesl slastně, "takhle to chvi mít. Klid a pohoda. Do konce služby. Nikdo nerušit, všechno ať klape jak má. To se pak..."

"Nemám obraz!" zazněl do jeho slov zoufalý výkřik.

IV.

Nicol se vrátila do reality. Představa tolika peněz byla sice pěkná, ale současně z nich měla strach. Všechno má dvě strany. Co když by to dopadlo špatně a Davida by chytili? Byla by spolupachatelka, dobře o činu věděla. Kdyby tak věděla víc!

Vzala do ruky list se záhadnými zkratkami a pozorně se na ně dívala. Snažila se v duchu vybavit, jaké bance ta zkratka může patřit. Ať si lámala hlavu sebevíc, žádná ji ke známým bankovním domům nesedla. Zničeně list vrátila k ostatním.

Dokončila sběr papírů. Na těch ostatních ji už nic neupoutalo. Jak to vypadalo, její bádání tím skončilo. K ničemu podstatnému se dostala. Možná jen zbytečně protáčí závity svého mozku, s největší pravděpodobností se o nic podobného nejedná. Však také představa, že její muž, vždy čestný a poctivý, by se najadnou stal lupičem či manipulátorem s úředními konty, byla poměrně nesmyslná. Ani nevěděla, proč ji právě tohle v tu chvíli napadlo.

Poskládala všechno pečlivě na své místo a uložila na stůl tam, kde se domnívala, že předtím leželo. Doufala, že si muž její manipulace s listinami nevšimne.

Jen ty dvě mapky nechala odložené bokem. Netušila proč, ale bez jakéhokoliv přemýšlení je během úklidu automaticky dala stranou. Nyní je vzala znovu do ruky a pozorně je prohlížela, nedaly jí pokoj. Když se na ně dívala, měla pocit, že ji pálí do rukou, něco se jí na nich nezdálo, něčím ji upoutávaly.

Nakonec vzala z hromady do ruky ještě jeden list, celý popsaný čísly a různými výpočty. Čísla jí neříkala vůbec nic, jen si je zvědavě prohlížela, zda tam nebude také něco podezřelého. Nic nezahlédla, ani jeden údaj ji nenaznačil, čeho se týká. Již jej chtěla odložit, když ji přece jen něco udeřilo do očí.

Za tu dobu, co s Davidem společně žijí, přece jenom něco z jeho práce pochytila. Nyní se jí hlavou mihl nápad, malý, ztřeštěný a v prvé chvíli zcela nemožný. Rázem zapomněla a a své představy o bankovním lupu, o velkých penězích na svém účtu a ze strachu před prozrazením. Myšlenka tu byla a zakousla se do její hlavy.

Nicol se polekala něčeho dalšího, mnohem horšího. Jejich letadlo je přece...

*

Čas se naplňoval, start se rychle blížil. Jonest společně s celou posádkou ukončovali poslední kontrolní úkony.

"Tak," řekl spokojeně Estupam, "já mám hotovo. Jak jste na tom vy, kapitáne?"

Obrátil se spokojeně k Jonestovi. Pohodlně se usadil ve svém křesle a nalil si první šálek kávy.

"Ještě mi chybí pár drobností," hulal Jonest zabraný do práce, "zdá se, že to bude v pořádku. Pamatuješ, co nám pozemáci provedli minule, jak špatně nakalibrovali sledovací radar?"

"Aby ne. Však to byl šok a dobrý bylo, že jako naschvál nás nemohla zastoupit záloha. Ještě že jsme ty přístroje během letu nepotřebovali."

"Taky jsem měl s velitelem potom dlouhou debatu. Asi to pomohlo, dneska se zdá mašina perfektně připravená."

"Jo. Zatím to vypadá dobře, doufám, že jsme to nezakřikli," zaťukal třikrát na palubní desku Estupam. Jonest vzdychl.

"Jdu na spojení," prohlásil.

Přepnul kanály na radiostanici.

"Omega, Georg, Thomas, tady řídící věž," ozval se hlas z reproduktorů, který jej o chvilku předběhl, "jak probíhá příprava ke startu?"

Podíval se na Estupama a oba se usmáli. Jakoby dopředu vycítil, že zavolají.

"Omega, Georg, Thomas," odpověděl zvesela, "všechno O.K. Start dle plánu. Jsou hlášeny nějaké změny počasí oproti brífinku?"

"Jen minimální. Platí základní oznámené údaje. Potvrzuji start 14,48. Pojíždění po ranveji na základní čáru ve 14,36. Obálku s tajnými kódy a hesly rozpečetit přesně ve 14,51. Volací znak věže od této chvíle je "Zahrádka".

"Omega, Georg, Thomas, rozumím Zahrádko."

Jonest zakončil rozhovor a uvelebil se v pohodlném sedadle stejně jako Estupam. Než nastane čas pojíždění, mají možnost se chvilku uvolnit. Měli prozatím vše hotovo a vypadalo to, že start proběhne bez problémů. Ani jeden z nich proto necítili předstartovní nervozitu.

Velení je však nenechalo dlouho v klidu. Na rozdíl od kabiny zde panovalo tíživé napětí.

"Tady Zahrádka," ozval se opět Kernackyho hlas, "volám Omega, Georg, Thomas, začněte s přípravami na ostrý start. Potvrďte příjem."

Žádal rázně a kategoricky. Oba piloti byli vytrženi z poklidu a jen neradi zaujali pracovní polohy.

"Omega, Georg, Thomas rozumím, zahajujeme start," potvrdil Jonest.

"A máme po klidu," podotkl Estupam a začal přepínat spínače na palubní desce, "jde se na to, dneska je to nějaký rychlý. Zbytečně brzo, nevím, proč nás buzerujou, když to není potřeba."

"Vždyť jsi to slyšel," hlesl Jonest, "někoho tam přece mají. Sám slyšíš, jak jsou z toho podělaný."

"Jako by si to nemohli nechat pro někoho jinýho!"

"Nastavení lopatek provedeno, tlak v kompresoru nastaven, výstupní tryska nastavena..." opakoval nahlas svoje úkony Estupam, aby jej mohl Jonest kontrolovat.

*

Rady padaly jedna za druhou.

*

*