Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Konrád Locker

Slunce zapadá na východě

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Slunce zapadá na východě

Slunce zapadá na východě

Konrád Locker

I.

Byl krásný slunný den, obloha jak vymetená, nádherně azurová, nikde ani mráček. Léto už sice odpočítávalo své poslední dny, ale teplo ještě nekončilo. Nebyl to už ten pravý, typicky žhavý letní čas, ale blížící se podzim se zatím nijak výrazněji neprojevoval. Tento rok se léto skutečně mimořádně vydařilo. Převážná většina dnů byla krásných a slunečných, těch protivně zamračených a nehezkých bylo velice málo. Bylo 5. září 1920 a zatím to vypadalo, že tento den nebude ničím výjimečným.

Rosemarie seděla na zadním sedadle černého mercedesu a mířila se svými rodiči na obvyklé setkání diplomatických poradců k výletnímu zámečku v těsné blízkosti Berlína.

Oblečená do jedněch ze svých nejparádnějších šatů, v ruce svírala nezbytný lehký slunečník a na tváři povinný úsměv.

Matka sedící po její pravici byla také oblečena do toho nejlepšího, co její šatník mohl v tuto dobu poskytnout. Na rozdíl od své dcery se již nemohla dočkat, kdy se posadí mezi své známé a velmi se na setkání těšila. Celá nervózní žmoulala v ruce malý bílý kapesníček a drahou kabelku přendávala neustále z jedné strany na druhou. Co chvíli se naklonila k oknu, aby se přesvědčila, kudy právě projíždějí. Nejraději by důrazně popohnala řidiče k co nejvyšší rychlosti, ale ovládla se.

Neustále cosi vyprávěla, protože tak činila pokaždé, když byla nervózní. V tom jí nemohlo zastavit nic, i když sama dobře věděla, že ji nikdo neposlouchá. Její monolog proto začal hned po zavření dvířek auta u chodníku před jejich domem. Všichni věděli, že skončí teprve tehdy, až se objeví první stromy krásného parku kolem vyhlášeného zámečku. Cestou stihla okomentovat všechno. Od postávajících nezaměstnaných, náhodných chodců na chodnících podél silnice, až po horlivé snažení pouličních prodavačů. Na každém z nich nacházela důvod, proč jej zavalit spoustou výtek.

Otec v nejlepších svátečních šatech seděl zadumán vedle řidiče a připravoval si v duchu svoji řeč k tématu, který byl dnes na programu. Mohutná záda v černém saku zakrývala dokonale výhled z pravé části vozu, takže Rosemarie dopředu mnoho neviděla. V rukou držel bílé rukavice a vysoký černý cylindr. Byl také velice nervózní a podvědomě si jej několikrát během cesty pokusil nasadit na svou hlavu.

Učinil tak pokaždé, když si příliš zamyslel a již prožíval okamžiky, kdy se svým proslovem předstoupí před přítomné hosty. Vždy se jeho ruka zvedala, aby cylindr užuž usadila na hlavu, když se náhle v půli její cesty otec vzpamatoval a uvědomil si, kde se nachází. Rychle se otřepal, ruka s cylindrem klesla zpět do klína a on se nejistě rozhlédl kolem sebe, jakoby se chtěl za své jednání omluvit. Když viděl, že jej nikdo nesleduje, ponořil se zpět do svých myšlenek, aby své gesto během jízdy ještě několikrát zopakoval.

Rosemarie se jeho počínání líbilo. Tajně jej sledovala, i když se navenek tvářila, že ji nejvíce zajímá dění na ulici za oknem auta. Kdykoliv si otec podvědomě cylindr nasazoval, pozorně čekala, co udělá. I když se situace stále opakovala, vždy jí to připadalo stejně komické a musela se velmi ovládat, aby nepropukla v mohutný pubertální smích. Ve svých osmnácti letech na něj měla stále ještě nárok a její veselá povaha k takovému jednání měla sklony. Vždy si před obličejem přidržela bílý kapesníček, aby nebylo vidět, jak jí pobaveně cukají koutky úst. Byly to jediné chvíle, kdy se ještě cítila spokojeně a uvolněně. Až dojedou na místo, začne pro ni na rozdíl od rodičů pořádná nuda.

Jedině šofér se tvářil normálně. Zcela lhostejně řídil jejich automobil, znuděně se díval po věcech kolem nich a očividně si z ničeho nedělal žádné problémy. Kdykoliv na něj matka promluvila, zakýval souhlasně hlavou aniž nepromluvil jediného slova. S výrazem pohody zastavoval na křižovatkách, či se dostali se dopravní zácpy. Sledoval hemžení kolem auta a v poklidu čekal, až se cesta uvolní a budou moci pokračovat. Otec se v těchto situacích začal většinou ihned rozčilovat, mával přitom netrpělivě rukama a nadával do všech čertů. Matka mu přizvukovala, ale používala mírnější výrazy.

Kdykoliv nastal den, jako byl ten dnešní, znamenalo to rodinný blázinec již od časného rána. Matka ihned po snídani začala s vekou kontrolou svého šatníku. Celou snídani ani pořádně nedojedla a začal její obvyklý tanec kolem zrcadla. Oblékala jedny šaty za druhými, aby se v nich několikrát prošla před zrcadlem a přezkoušela si je. Vystřídala jich vždy neuvěřitelné množství, řadu halenek a sukní. Pravidelně vyzkoušela vše, co ve skříních měla. Její konečné konstatování, že nemá co na sebe, bylo zpravidla znamením, že začíná zkouška znova od začátku.

Na svůj ceremoniál měla přes půl dne a když konečně výběr ukončila, měla šaty rozprostřené všude, kde se dalo. Na jiné věci už místo nebylo. I když nové věci v poslední době téměř nekupovali, stejná situace se opakovala pokaždé, kdykoliv se měli některé z podobných společenských akcí zúčastnit.

Po první fázi následovala další etapa výběru. Klobouk, boty, kabelku, šál přes ramena, slunečník. Nakonec přišly na řadu rodinné šperky. Vše muselo ladit. Závěrečným finále této procedury bylo, když byt zaplavila jemnou vůní francouzské voňavky. Byla tehdy velmi vzácná a drahá, ale byla to její oblíbená vůně a nedovedla si představit, že by ji nemohla použít. Pro všechny ostatní to bylo znamení, že je se svou přípravou hotova.

Otec si jako tradičně připravil svůj parádní oblek. Mnohokrát si překontroloval, zda je řádně vyčištěný. Jako správný pedant každou část obleku několikrát prohlédl a přečistil jemným kartáčkem. Pokaždé strávil nejvíce času výběrem kravaty, aby potom stejně vždy skončil u své oblíbené, kterou si bral nejčastěji. Boty mu musela služka vyleštit nejméně třikrát, než byly podle jeho představ.

Když konečně velké přípravy skončili, nasedali společně do přistaveného automobilu. V mírném předklonu čekající šofér držel otevřená dvířka a čekal, až všichni nastoupí. Teprve pak konečně vyjeli.

Projížděli nejrušnějšími částmi Berlína, protáhli se Postupimským náměstím a za ním již následovala klidná okrajová čtvrť pod mohutnými vzrostlými stromy. V jejích stínu přijížděli k místu setkání.

Když projížděli ulicemi města, mohla se Rosemarie věnovat sledováním lidí vně vozu. Během cesty ji čekala jen nuda. Většina lidí, které právě míjeli, byla utrápená a špatně oblečená. Poválečná situace Německa nebyla nijak růžová a takových, kteří si mohli dovolit zábavné společenské akce, byla jen hrstka. Většina obyvatel byla plně zaměstnána denními starostmi o zajištění základní obživy.

Kdykoliv nastaly tak pěkné dny, jako ten dnešní, byly ulice plné kol a aut. Chodníky byly zaplněny spěchajícími davy. Snad celé její rodné město, ve kterém žila svých dlouhých osmnáct let života, začalo mít touhu vyrazit ven a užít si krásného dne. Neuměla si vcítit do pocitů řadových občanů, protože žila v jiném světě. Měla představu, že i ostatní žijí zábavou a radovánkami, takže se mohou kochat nádherným dnem.

Tak vnímala dění kolem sebe ona, která si žila v hojnosti a spokojenosti. Nevěděla, či lépe nechtěla vnímat těžký život ostatních lidí, kteří zápasili s velikou bídou a psychickým strádáním prvních poválečných let. Válečné reparace, zabrání nejdůležitějšího území pod cizí správu, rozklad společnosti jak ekonomicky, tak společensky. Všechno to doplňovalo málo jídla, málo práce a znamenalo málo peněz pro jednotlivé rodiny. Vysoká inflace způsobená válečnou prohrou zavlekla do jejich domovů hlad a bídu, mnoho rodin oplakávalo raněné či nezvěstné. Situace jako stvořená pro vznik různých politických organizací, které mezi sebou sváděly nejen politické, ale i skutečné boje.

Jejich vzájemné ozbrojené střety byly častým jevem v tomto poválečném čase. Rosemarie tyto starosti nezajímaly, myslela si, že se jednoduše těchto problémů zbaví, když si zacpe své uši, kdykoliv se o dění kolem ní mluví, že. Nechtěla nic slyšet o politice, Výmarské republice, o komunistech na jihu Německa. Když nic neslyšela, problém nebyl.

Na rozdíl od svého otce, který vždy tvrdil, že tyhle berlíňáky nenávidí, ona měla své město ráda. Byla odmalička pyšná na to, že se mohla narodit v hlavním městě nejlepšího státu, jaký znala. Neuměla si představit, že by žila v nějakém menším, provinčním městečku, kde není ten správný rytmus života. Berlín, toto velké a pro ni nejlepší město na světě milovala a spokojeně na jeho pokraji se svými rodiči od narození bydlela.

Právě prožívala dospívající část svého života a její starosti nyní byly zcela normální právě odrostlým dětem. Jelikož pocházela z rodiny, která nikdy netrpěla nouzí, pojem hladu či jiného nedostatku byl pro ni neznámým pojmem. Stavěla se lhostejně k lidem, kdykoli některé z nich zahlédla, jak hladoví a otrhaní postávají na ulicích a žebrají. Byla pevně přesvědčena že je to proto, že tito lidé pracovat nechtějí. Tak jí to alespoň doma vysvětlovali, tak se mluvilo ve společnosti.

Byly už přece celé dva roky po válce a ji zajímali hlavně mladí muži, šaty podle posledního módního stylu, v kterých by se mohla předvádět, a zábavné akce. Těch se zúčastňovala se svými vrstevníky, kteří také neměli přízemní starosti jako shánění potravin či dostatečného ošacení. Ji těšilo, když si mohli udělat společný večírek s pěknou muzikou a někdy i s dobrým pitím.

II.

Projeli ulicemi města a konečně zamířili na cestu k výstavní vilové čtvrti. Překrásné vysoké domy je obklopovaly po obou stranách a provázely p většinu cesty. Stromová alej mohutných lip zakrývala důkladně prostor nad nimi tak, že vlastně projížděli tunelem z jejich větví. Všechno kolem nádherně vonělo mnoha květinami, které zde rostly na pečlivě udržovaných zahradách. V této čtvrti bydleli lidé, kteří si i v této době mohli dovolit zaměstnávat vlastního zahradníka.

Když projeli kolem posledních výstavních domů této čtvrti, ocitli se u okraje města. Kdyby pokračovali dál, dostali by se k rozsáhlému parku Postupimského komplexu, kam si občas celá rodina společně vyšla na nedělní procházku. Krása tohoto místa se všemi nádhernými stavbami vždy Rosemarie uchvacovala.

Ale oni odbočili z hlavní cesty a stočili se na jednu z bočních cest. Historický secesní zámeček, ke kterému se nyní blížili, se vynořil zpoza košatých stromů velice rychle a ukázal se v celé své nádheře. Upravený několika přestavbami, nízký, středně velký. Rohové věžičky vyčnívaly vysoko nad stěny domu a byly zakončeny špičatými, zeleně natřenými střechami. Zelení svítily na bílé ploše zdí i velké okenice, které společně s velkým vstupním portálem přitahovaly první pohled každého návštěvníka.

Kolem se rozprostírala rozlehlá francouzská zahrada s velkým množstvím polokeřů a okrasných rostlin. Uprostřed průčelí byly veliké rozevřené dveře, u kterých stáli sluhové v livrejích. Schody od dveří se polokruhovitě rozbíhaly do dvou stran a dole se opět sbíhaly k jednomu místu. K nim se přicházelo po krásném chodníčku vysypaném menšími kaménky k fontáně, která stála přímo proti schodišti.

Fontánu tvořil velký kamenný sloup sestavený ze soch titánů a různých velkých zvířat, kterým z otevřených tlam stříkaly proudy vody. Fontána měla tři stupně, takže voda kaskádovitě padala až do poslední nádrže. Na lemu fontány pak stály sochy lvů v přesných rozestupech od sebe.

Od fontány se paprskovitě rozbíhaly chodníčky do různých koutů zahrady, v kterých se nacházely různé altánky či lavičky utopené vzrostlými keři. Altánky byly z jemných latěk svítivě bíle natřených, takže výrazně zářily mezi stromy. Na jejich stříškách zeleně natřených pak byly umístěné tmavě červené kovové praporky. Mezi cestičkami byly pečlivě udržované trávníky.

Mnoho pozvaných hostů zde již bylo a nyní se procházeli v rozličně početných skupinách po cestičkách, postávali pod fontánou, či pojídali z nabídnuté tabule.

Pánové v černých fracích s bílými límečky, dámy ve svých nejkrásnějších šatech převážně v bílém s nezbytnými slunečníky nad hlavami. Sluhové v livrejích se procházeli mezi nimi a nabízeli různé druhy nápojů, vzácné druhy ryb nebo jednoduché jednohubky.

Byla zde klidná, pohodová atmosféra, člověku nic nepřipomínalo těžkou dobu, kterou právě Německo procházelo. Tady nikdo nepociťoval, že nedávno skončila největší válka v dějinách lidstva, válka, která změnila od základů celý svět. Nebylo možno nikde vyčíst, že Německem cloumá krize a země neustále balancuje na pokraji krachu. Nikde nebylo možné zahlédnout sebemenší náznak bídy a zmaru, které se linuly neúprosně celým Německem. Národ za zdmi tohoto krásného místa musel tvrdě platit za prohranou válku a nebylo nikoho, kdo by netrpěl.

Zde však bylo všeho, nač si člověk pomyslel, dost. Nic z toho, co si tito lidé byli zvyklí vždy dopřávat, nechybělo. Byl to naprostý protiklad zoufalého nedostatku základních potravin a ostatního zboží u obyčejných občanů. Všichni přítomní lidé naopak nejasnou dobu nadšeně vítali, protože jim umožňovala dělat jejich často ne zcela regulérní obchody a s nedostatkovým zbožím výhodně manipulovat.

První pohled na bavící se společnost působil tak, jakoby celá země prožívala období nejlepšího rozkvětu, kdy si může dovolit honosný a bohatý život. Tabule byla zaplněna těmi nejvybranějšími pokrmy, jaké si bylo možno vymyslet. Exotické ovoce doplňovalo menu a barevnou fontánou lahodilo oku přítomných.

Tyto společenské akce pořádané tatínkovými přáteli z lepších rodin, však neměly v duši Rosemarie místo. Ze srdce je nenáviděla a zúčastňovala se jich jen z donucení, protože si nedovolila odporovat rodičům, kteří si přáli vystupovat mezi společenskou smetánkou jako spořádaná rodina. Velmi však na nich trpěla.

Jak ráda by zašla k některé své kamarádce a společně probraly novou módu, nebo si povídaly, který z hochů z jejich okolí je v tuto chvíli ten nejlepší, nejvíce přitažlivý. Na takové téma by si mohla procítěně a vášnivě povídat dlouhé hodiny. To byly ty správné a důležité věci, které měla postavené nad všechny ostatní. Těmito hovory by klidně strávila celé odpoledne.

Místo toho byla nucena prožít zbytek dne zde. Nudná společenská akce, kterou nechápala a která jí nic neříkala. Ani se nesnažila ji pochopit, či v ní najít cosi zajímavého a hezkého. Nudné a formální řeči těchto naškrobených panáků jí byly protivné.

Rozhodla se dávat všem najevo, co si myslí. Svým zpupně nasupeným výrazem a nepříjemným chováním k celému okolí vracela to, co jí bylo vnuceno. Po většinu doby se tvářila nepříjemně a na dotazy reagovala krátce a úsečně. Naivně se domnívala, že si tím vynutí u svých rodičů dřívější odjezd, ale nikdy se jí to nepovedlo. Ani dříve, ani dnes.

Ostatní ženy, jež si sem dnes přišly popovídat o svých zájmech, měly ze setkání upřímnou radost. Většinu času strávily ve skupinkách, kde si vyměňovaly nejnovější poznatky. Pokud se jejich zájem soustředil na Rosemarie, dělalo jim jen dobře, když se mohly dívat na její nasupený výraz a znuděná gesta. Její mládí jí tajně záviděly a proto se tetelily blahem, když potajmu sledovaly, jak ji to zde nebaví. Patří přece k povinnostem dětí, poslouchat své rodiče, i kdyby se u toho měly nudit, tvrdily spokojeně.

Pánové měli úplně jiné starosti. Hned po svém příjezdu se shromažďovali do větších či menších hloučků dle společného zájmu a řešili své obchodní a podnikatelské problémy. Rosemarie většinou vůbec nezaregistrovali, jen občas jí někdo při setkání galantně vysekl poklonu či povinně pochválil její šaty či pěkný klobouček. Poté již opět spěchal ke své skupině, aby mu neunikla některá z důležitých informací, jež se právě probíraly.

Byla zde většina honorace, která v poválečném Berlíně něco znamenala a bez nichž se nemohly tyto akce konat. Hlavním tématem všech rozhovorů byla řeč o dalším politickém vývoji a směrech rozvoje svých podniků. Srovnávaly se společně názory na dění v Německu a ostatním světě. Padaly mnohé prognózy a varianty dalšího vývoje. Od nich se odvíjely jednotlivé plány na další podnikatelskou činnost. Osobní styky a kontakty s vlivnými lidmi byla základní síla, která sem tyto lidi přivedla.

Otec byl spoluvlastníkem jedné z velkých firem vyrábějící vybavení pro armádu. Už sice Rosemarie mnohokrát vysvětloval, oč se vlastně jedná, ale nic jí to neříkalo a ona sama se to o nijak zvlášť nezajímala. Nic ji nenutilo, aby se o tyto věci více starala. Pro ni bylo důležité, že se může pohybovat ve vyšších společenských vrstvách a stýkat se se svými vrstevníky ze stejně situovaných rodin a řešit si své vlastní problémy. To, že žije v přepychu a dostatku, vždy považovala za samozřejmost. Jestli otec vyráběl kanóny či knoflíky do uniforem, nehrálo žádnou roli, protože z armády ji zajímali pouze mladí příslušníci.

Zpočátku všechno vypadalo, že i dnešní setkání bude stejně nudné jako vždy. Nic nenaznačovalo jak pro ni bude zlomové, jak výrazně ovlivní její další život.

Otec obřadně obešel všechny přítomné a se všemi se pozdravil. Matka se přidala k velké skupině švitořících žen a rychle se zapojila do hovoru. Rosemarie jako vždy znuděně postávala u fontánky a odmítala nabízené pochoutky.

Blížilo se oficiální zahájení. Na čelním místě stolu, na které bylo ze všech stran nejlépe vidět, se objevil se řečník. Zacinkal lžičkou o skleničku a všichni zdvořile ztichli, dámy na něj soustředěně upřely svůj zrak, pánům ztuhly ruce se skleničkami a ve tvářích se jim objevil vážný výraz. Přesně na tento okamžik všichni čekali, přesně takto akce pokaždé začínala.

Řečník se v úvodu svého projevu rozhovořil o minulé válce, o hrdinství vojáků a velkém vlastenectví všech přítomných. Ač všichni zde přítomní za války seděli doma v pohodlí svých pokojů příjemně vyhřátých krby, mluvilo se zde tak, jako by to byli oni, kdo statečně bojovali v blátivých okopech. Nešetřilo se hesly o domově, národu, poselství věků a odkazu dějin.

Rosemarie se na tváři objevil úsměv, když slyšela tyto tlusté pány pronášet vážná slova o krutých zákopových bojích, moři bláta a nepřátelských útocích. Když si je představila, oblečené v polní šedi a ověšené výzbrojí, jak stojí v zákopech, nebo se při útoku škrábou po blátivém příkopu na zteč, málem vyprskla smíchy.

Následovala obvyklá kritika poválečného uspořádání a nespravedlivého postoje spojenců vůči Německu.

Mluvilo se a mluvilo. Projev trval velice dlouho, než jej mluvčí konečně ukončil a vybídl všechny k přípitku na další velké úspěchy nového Německa. Všichni sebrali podávané sklenky s šampaňským a za velkého ohlasu tak učinili. Když postavili sklenky zpět na podnosy, vyzval všechny přítomné k jídlu.

Pánové se poté odebrali společně do nedalekého altánku k dalšímu, tentokrát již uzavřenému soukromému jednání. Všechny ostatní vybídl hostitel k příjemné zábavě a spěchal za nimi.

Otec Rosemarie se společně s ostatními muži zvedl a s celou skupinou zamířily jeho kroky k altánku, stojícímu uprostřed trávníku. Ženy vytvořily několik skupinek a pokračovaly v řešení svých důležitých problémů.

Rosemarin výraz nabyl ještě většího výrazu nudy a za nervózního točení rozevřeného slunečníku, přehozeným přes rameno, se rozhlížela po stole, zda by zde neobjevila něco zajímavého na zub. Nastala nejdelší část nudného odpoledne.

III.

"Slečno, smím vás pozvat na skleničku?" ozvalo za ní tak opatrně, jakoby jí to ani nepatřilo.

Než se pomalinku otočila, nasadila na tvář tradiční unuděnou masku otravovaného člověka. V duchu viděla opět nějakého tlustého tatíka, který se potřebuje trochu odreagovat a proto se chce pobavit se zajímavou krasavicí.

Užuž se chystala pronést nekompromisní odmítnutí s tím, že zásadně nepije, když její rysy zkameněly úžasem. Před ní stál vysoký, urostlý blonďák, kterému se pod nosem čepýřil majestátný knír. Jeho bílá vojenská uniforma mu formovala postavu, že by si ani netroufla snít o lepší. Modré nárameníky, červené lampasy, u opasku dlouhá šavle s třásněmi. Kožené vysoké boty se v slunci leskly a házely odlesky na všechny strany. Stál v lehkém úklonu a z tváře mu čišela nedočkavost, s jakou očekával její odpověď.

Když jej uviděla, rozklepala se jí kolena a málem vykřikla radostí. Takový statný a mladý muž se také účastnil této párty! Ani náhodou netušila, že by zde mohla někoho takového potkat a vůbec jí nebylo jasné, jak mohl dosud jejím očím uniknout.

Až později se dozvěděla, že dorazil se svým nadřízeným před několika okamžiky, koně u kočáru ještě nestačily vychladnout. Padla mu do oka ihned, jakmile zastavili a přidali se ke společnosti. Zatímco jeho tři nadřízení, kteří s ním přijeli, se ihned přidali k debatám o spolupráci a dalším vývoji, on čekal na vhodnou příležitost oslovit jedinou přítomnou krásku.

Rosemarie se po prvním návalu nadšení velice rychle vrátila zpět, do své role, a nasadila oblíbený znuděný výraz.

"Sklenička v poledne v takovém horku nedělá člověku dobře, pane," odpověděla plaše a stydlivě se podívala na zem.

Ze rtů jí samovolně plynula slova, která ani nechtěla říkat. Až se sama polekala, aby jej neodradila. Srdce se jí přitom nervozitou divoce rozbušilo, hruď se vysoko rytmicky zvedala. Její tváře skropila výrazná červeň. Ač se tvářila odmítavě a znechuceně, po očku šilhala po jeho jemné tváři a moc si přála, aby se odradit nedal a neodešel. To, že jí byl velmi sympatický, nechtěla a ani ještě neuměla dát najevo, současně se ale bála, aby to nepochopil jako odmítnutí.

"Však mám na mysli jen lehký přípitek," odpověděl nejistě, "na pěkný den. Tekutiny v těle se v takovém horku musí hlídat. Takové malé osvěžení, žádné velké pití," snažil se jí přemluvit a bylo cítit, jak se mu rozrušením třese hlas.

K její velké radosti se opravdu odradit nedal a neústupně na žádosti trval. S bušícím srdcem nadšeně přijala. I když se velice snažila, aby svou nevýslovnou radost nedala navenek najevo, nebylo jí to nic platné. Zkušeně odhadl její vnitřní boj a spokojeně se pod vousy usmíval. I v něm ale byla před několika chvílemi malá dušička, když se obával, že bude nelítostně odmítnut.

Nabídl jí rámě a společně se vydali k fontánce, kde stál pod velkým slunečníkem stolek, u něhož se podávaly nápoje.

Zavěšena do jeho paže se hrdě nechala ke stolu dovést a po očku pokukovala po skupinkách přítomných dam, které si okamžitě jejího společníka všimli. Neunikly jí jejich zvídavé pohledy, kterými si zkoumavě prohlížely mladý pár.

Konečně tedy přitáhla jejich závistivé pohledy způsobem, po kterém vždy toužila. Hlavu elegantně vztyčenou, zavěšená do svého atraktivního společníka, v ruce křečovitě svírala svou malou kabelku, čímž dávala najevo svou dospívající nejistotu.

U stolu jí podal sklenku s nápojem a ona aniž na něco čekala se do něj hned zase zavěsila. Nenápadně jej vystrkala dál od protivného spolku zvědavých dam a aniž to tušil, byla to ona, kdo jej zavedl na cestičku vedoucí dozadu do parku, kde by si mohli nerušeně povídat. Spokojeně posrkávala z brčka koktejl a s pocitem naprostého uspokojení sledovala zvědavé pohledy a nevěřícné oči všech přítomných žen, které je provázely.

Když došli dostatečně daleko od ostatních a keře zakryly jejich postavy, výrazně zpomalila. Chvílemi se zastavila, jen aby mohla co nejvíce vychutnat intimitu této chvíle jejich samoty, aby si s ním mohla sama povídat. Cítila se v jeho přítomnosti neobyčejně dobře a tak chtěla tuto chvíli co nejdéle protáhnout.

Ochotně se těmto povelům přizpůsoboval. Spokojeně sledoval, jak se náhle sama od sebe rozpovídala a zahrnula ho různými informacemi ze své rodiny a svého okolí. Za chvíli už toho o ní věděl tolik, že se ani nemusel vyptávat. Jakoby se protrhla hráz naplněná po okraj rozbouřenými vodami, její malá pusinka povídala a povídala. Zcela uvolněně a spokojeně a vůbec jí nepřišlo, že on celou dobu jen mlčí, usmívá se a přikyvuje hlavou.

Dlouhou dobu se spolu procházeli opuštěnými cestičkami, že vůbec nepostřehla, jak čas v jeho blízkosti kvapem letí. Byla proto velmi překvapená, když ji náhle opatrně upozornil, že se skupinky diskutujících mužů začínají rozcházet a schůzka zřejmě končí.

Ostré povely, které náhle uslyšela, ji zcela překvapily. Velitel jej volal k odjezdu. Teprve poté si oba uvědomili, že dnešní akce opravdu končí a je čeká rozloučení.

"Kdy budu mít tu čest znovu se s vámi setkat?" ozval se po chvíli mlčení. Snažil se přijít na nějakou jinou, originální myšlenku, ale napadali ho jen samé hlouposti.

Netrpělivě přešlapoval a nervózně těkal pohledem směrem k velitelům, kteří již na něj čekali u kočáru. Očekával, že jej každou chvíli zavolají a budou odjíždět. Zřejmě nenacházel odvahu k pozvání na další schůzku.

"Tyto párty se konají každý měsíc, takže šanci máme," odpověděla Rosemarie s bušícím srdcem. Líčka jí červenala a jejich oheň jí nutil mít stále sklopenou hlavu a dívat se na jemné kamínky na cestičce. Byla si vědoma, že ji usvědčují ze lži, že takovou dobu ona sama nechtěla čekat.

"Přece nebudeme čekat celý měsíc," pronesl nešťastně, "bude mi ctí vás uvidět mnohem dříve. Ale vojenská čest mě povinuje dokončit náš rozhovor. Nebudu mít klid, dokud vás znovu neuvidím," dodával s horlivým nadšením, které jí vyvolávalo mírný úsměv na tváři.

Její srdce plesalo nadšením, nevěděla, jak se projevit, aby příliš neprozradila své pocity. Jak ráda by vykřikla: "zítra!"

"V sobotu mám volno po hodině klavíru v Domě tance na Alexandrově náměstí," pronesla plaše. Tvář jí nabyla soustředěného, přemýšlivého výrazu. Svůj plán již měla připravený, neboť jí prolétl bleskově hlavou. Jasně věděla, jak to udělá, aby o setkání s ní nepřišla. "Jestli... máte zájem...," udělala dramatickou pauzu a zvědavě na něj pohlédla. On jí nedočkavě visel na rtech a čekal, co řekne dál. "...a čas, lze se setkat tam. Ale jen krátce," zdůraznila a její drobný prstík se důrazně zvedl, "musím být včas doma. Končíme vždy ve čtyři hodin po poledni," nabídla mu možnost a opět se stydlivě zadívala na zem.

"Budu tam přesně!" zvolal nadšeně a jeho tvář zářila štěstím.

Svá slova již volal v poklusu, neboť již rychle utíkal ke svému kočáru. Jednou rukou si musel přidržovat čepici, aby mu v ostrém běhu nespadla, a druhou svou divoce klimbající se šavli. Rosemarie se za ním dívala spokojeným a šťastným pohledem. Ten dnešní den byl ale nádherný! Radostí se zatočila několikrát dokola a pomalu zamířila k rodičům, kteří se v jednom velkém hloučku srdečně loučili s ostatními účastníky setkání.

Když k nim došla, vůbec nikoho nevnímala. Hlava se jí točila a v uších jí stále dokola zněla jeho milá a příjemná slova. Při loučení se na ní okolní dámy dívaly podezíravě. Bylo to totiž poprvé, co se na všechny usmívala nádherným, šťastným úsměvem. Nasedli do auta a vyrazili k domovu.

Otec cestou jako obvykle vášnivě komentoval právě proběhlé setkání a nespokojeně zavrčel, když mu matka občas skočila do řeči svým postřehem, co která z přítomných dam na sobě měla příšerného. Rosemarie se dívala z okna na ulice, po které zvolna projížděli a myslela na své krásné tajemství. Z vášnivého rozhovoru rodičů během jízdy dnes nevnímala vůbec nic. Než dojeli k domovu, měla dost času si v duchu projít dnešní krásný den ještě několikrát.

IV.

Ani se nemohla soboty dočkat. Každý den se jí neuvěřitelně vlekl a když konečně sobota nastala, mnohem pečlivěji než kdy jindy se připravovala na svou hodinu klavíru. Nikdy předtím se jí cvičení nezdálo tak nekonečně dlouhé jako dnes, kdy trnula úzkostí, zda se s ním opět uvidí.

Jakmile výuka skončila, spěchala s bušícím srdcem k východu. Byla nedočkavostí celá bez sebe. Je tam, nebo není? Sotva popadala dech, když přibíhala k velikým, proskleným hlavním dveřím budovy.

Poskočila radostí, když za nimi zahlédla svítit bílou uniformu. Blaženě vzdechla štěstím a její krok se výrazně zpomalil. Její ruce začaly podvědomě upravovat vlasy s kloboučkem, který je pokrýval. Před dveřmi se snažila rychle vydýchat, aby působila volně a nenuceně. Nasadila lhostejný, neurčitý výraz a rázně otevřela velké dveře.

Ihned se k ní vrhl.

"Už jsem se obával," pronesl přerývavě, "že nepřijdete." Jeho oči zářily spokojeností.

Podával jí menší kytičku bílých květů obklopených dokola širokými zelenými listy. Její srdce zaplesalo blažeností a tvář se jí zarděla. Aby zamaskovala své vzrušení, rychle přivoněla k drobným kvítkům.

"Však jsem říkala," držela dál květiny před obličejem, aby nebylo vidět její vzrušení, "že končíme až ve čtyři. Moc času ale nemám, maminka doma čeká, a musím přijít přesně," neopomněla připomenout.

"Jsem si plně vědom," pronesl rázně a postavil se do uctivého postoje, "že vás nemohu dlouho zdržovat. Jsem rád, že jsem vás směl znovu zahlédnout. Kam zamíříme?"

Naznačil, že mu na místě, které s ní stráví, vůbec nezáleží.

"Dnes je ale krásně!" zvolala rozšafně, "vy nemáte nic připraveno?" zeptala se a její tvářička nabyla výraz nechápavého neviňátka.

"Ne... to nemám," zakoktal stydlivě. Musel se přiznat, že mimo velké touhy se s ní sejít další plán neměl.

"Tak půjdeme rovně," řekla lhostejně a pokrčila rameny, "někam přece dojdeme."

Vydali se po chodníku směrem k Braniborské bráně. Procházeli zvolna davem spěchajících lidí, kteří si spokojeně zářící dvojice ani nevšimly. Jejich hovor se rozjížděl nejdříve velice zvolna, opatrně. Po chvíli se už opět bavili zcela otevřeně a nevázaně. Nyní se konečně také dozvěděla něco z jeho soukromí.

I když velice opatrně, přesto jí několik tajemství na sebe prozradil. Dozvěděla se, že je Rus, pobočník zástupce sovětského vyslance, který se zde jménem Ruska účastnil jakýchsi politických jednání. Nikdy předtím neslyšela, že by Německo mělo nějaké bližší kontakty s Ruskem, obzvlášť nyní, po válce, kdy spolu oba státy tak dlouho a krutě bojovaly. O to víc ji zpráva zaskočila a vytvořila zmatek v rozkošné hlavince. Poprvé se začala zajímat o politiku a světové dění. Brzy jí však naznačil, že je jeho mise tajná a nemůže o ní zveřejňovat.

Bydlí už několik týdnů společně s ostatními členy delegace v jižní části Berlína, někde poblíž letiště Krásné pole. Zde společně žijí v docela obyčejném domě a snaží se nevzbudit pozornost.

Byla nevýslovně šťastná, když se dozvěděla, že zde zřejmě ještě nějaký čas pobudou, jelikož jednání teprve začala a mnoho otázek ještě nemají vyřešeno. Vůbec jí nevadilo, že se snažil okatě vyhýbat tématu o účelu jejich pobytu v Berlíně. Hlavě, že tu je a zatím zůstane. Jenom si nebyl jistý, jak dlouho budou přímo zde v Berlíně, neboť některá z jednání by se měla konat kdesi ve Švýcarsku. Byla velece překvapena, jak výborně mluvil německy, pouze nepatrný přízvuk prozrazoval, že je cizinec.

"Kde jste se naučil tak výborně německy?" zeptala se zvědavě, "téměř není poznat, že nejste od nás."

" Naučil jsem se mluvit německy sám," pronesl hrdě, "chce to jen dobře poslouchat," obešel přímou odpověď na její otázku.

Nečekaně se rozhovořil o svém životě. Dlouhodobě studoval v Leningradě. Velice obsáhle a podrobně popisoval místo, jež pro něj bylo městem snů. Nádherným a honosným. Zaujatě vyprávěl o jeho okázalosti, o širokých ulicích plných lidí, památných domech, četných mostech přes řeku Něvu, vznešených palácích. Byl jako u vytržení, když líčil jeho nádheru.

Velice podrobně popisoval jednotlivé stavby, jejich reliéfy, štuky, sochy. Detailně líčil jeden palác za druhým a přitom divoce gestikuloval rukama.

Nikdy se o architekturu nezajímala, ale nyní pozorně poslouchala s našponovanýma ušima každému slůvku a nechávala se unést jeho výkladem. Ještě nikdy neslyšela vyprávět o tak obyčejných věcech, jako jsou domy, jako jeho. Kdyby o těchto věcem mluvila s kýmkoliv jiným, zřejmě by se příšerně nudila, ale v tuto chvíli pro ni nebylo zajímavějšího témata.

Zcela živě si během jeho výkladu představovala jeden dům za druhým tak, jak jí je popisoval. Jeho vyprávění do všech podrobností bylo tak úchvatné, že je téměř viděla před sebou stát. Svítivé fasády, styl a tvary oken, štuky a kolem dokonalé sochy. Sledovala unešeně jeho obličej a visela mu na ústech, když hltala každé jeho slovo.

"Všechno co z Ruska znám," ozvala se, když se na chvíli odmlčel, "je jen vyprávění o nějakém Rasputinovi. Který prý uměl očarovávat ženy," dodala potichu, jakoby se bála, že jej tím přivolá. Trochu ho to pobavilo, trochu rozzlobilo.

"Jsou to výmysly," rozhorlil se dotčeně, "které si v Evropě jako pohádku o Rusku vyprávějí ti, kteří nikdy v Rusku nebyli a tamní poměry neznají. Stejná historka jako Drakula z Rumunska," odmítal zapáleně známou historku.

Po chvíli rozmýšlení jí příběh o Rasputinovi začal přece jen vyprávět. Nechtěl o něm mluvit podrobněji, jelikož se jedná o rozporuplnou a přitom velice zajímavou osobnost, která si podle jeho názoru zaslouží více pozornosti a času k vyprávění.

Šli vedle sebe neobyčejně pomalu. Nespěchali, chtěli být spolu co nejdéle a tak se jen pomalu loudali nádherným pozdním letním odpolednem. Kroky je nesly pomalým tempem po široké a příjemně zastíněné promenádě v ulici Pod lipami.

Když procházeli kolem Muzea německé historie, poprvé změnil téma a místo o Leningradu ji zahrnul dokonalou znalostí Německých dějin, až byla šokována. Byla Němka, ale sama toho o Německu a jeho historii nevěděla tolik, co on. Znal tolik drobných příběhů a událostí, že byla zaskočena.

U Humboldtovy univerzity se na chvíli zastavil. Zvědavě se podívala, co se děje. Stál a upřeně se díval na jezdeckou sochu Fridricha II., která dominovala prostoru před univerzitou. Netušila, co jej na té soše tak zaujalo. Již mnohokrát kolem ní procházela nikdy ji na ní nic neupoutalo. Neměla ponětí, jak divoké myšlenky se mu honí hlavou. Srovnával tohoto velikána s carem Petrem Velikým a snažil se vypátrat, kdo byl větší státník.

Pokračovali zvolna dál k Braniborské bráně.

Když k ní došli, začali se dětinsky honit mezi jejími vysokými sloupy. Rosemarie připadalo velmi vzrušující, když před ním prchala, rukou si držela svůj bílý klobouček. Kličkovala svižně mezi sloupy, on ji s hlasitým dupotem pronásledoval a přitom se snažil přidržet svou dlouhou šavli, aby jej nebouchala do stehen. Přesto s ní několikrát o kamenné sloupy zavadil a zvonivý zvuk se nesl pod klenbou brány.

Když se unavila, nechala se chytit, a tak ji mohl poprvé obejmout a konečně si ji k sobě pevně přitisknout. Nikdy předtím nezažila tak vzrušující pocit, jako když ji teď k sobě tiskl a jeho ruce ji něžně hladily po zádech. Gejzír dosud nepoznaného vzrušení vybuchl v jejím těle a neznámá rozkoš ji celou pohltila. Zcela se poddala jeho rukám, její tělo se odevzdaně přimklo k jeho.

Několik okamžiků k sobě Rosemarie jemně tiskl, než ji zvolna pustil. Pomalu se od něj odtáhla a poté se s ním jen nerada vydala po druhé straně Ulice pod lipami zpět.

Nejen oni samotní, ale i téma jejich hovoru se otočilo. Nyní už zase mluvila hlavně ona. Vykládala mu o své rodině, o sobě. Také on pozorně poslouchal, ani jednou ji nepřerušil. Nechával ji, aby se mu svěřila se všemi detaily.

Během jejího vyprávění dorazili na konec ulice, přešli po kamenném mostě Sprévu a kolem radnice prošli na náměstí. Zde se posadili na jednu z mnoha laviček u veliké stříkající fontány a sledovali holuby, jak létají od jednoho člověka k druhému a čekají, kdo jim hodí nějaké drobky.

Bylo jí neobyčejně příjemné být v jeho blízkosti a co chvíli mlčky sledovali vysoce stříkající vodu, kterou vítr roznášel po okolí. Sluníčko ve vodní tříšti vytvářelo krásné duhové záblesky. Holubi u nich nepochodili, jednak s sebou nic neměli, jednak byli příliš zaujati sami sebou.

Když vyprávěl, zatrousil během řeči do své minulosti a odkryl další kousky soukromého tajemství. Studoval historii a sociologii, pochází z malé vesničky, kterým Rusové říkají sela, nacházející se kousek od Moskvy. Když pak zjistila, že to, čemu on říká "kousek od Moskvy" je ve skutečnosti sto padesát kilometrů, byla tím vyvedena z míry. Pro ní to bylo něco velmi vzdáleného, snad přes půl Německa. Smál se jejímu překvapení.

"U nás máme jiné vzdálenosti než jinde," vyslovil vážně myšlenku, která ji zcela vyvedla z míry.

"To přece nejde," vrtěla nechápavě hlavou, "nemůžou být někde vzdálenosti menší a jinde větší. Míry jsou přece všude stejné," nešlo jí na rozum. Neměla nejmenší potuchy, jak může být vzdálenost brána jinak, než jaká je. Až mnohem později zjistila, že tento výraz nepochopili daleko významnější lidé, když přemýšleli o vojenské útoku na Rusko při další velké válce. A jeho slova jí později mnohokrát zněla v uších, když slýchávala zprávy z východních bojů.

Byl čas se rozloučit a tak plouživě, velmi pomalu, mířili zpět na Alexandrovo náměstí. Vystoupali po schodech na nástupiště stanice městské dráhy, kterou tvořil velký, prosklený oblouk, takže byla velmi světlá. Společně čekali na vlak, jenž ji měl odvézt k domovu.

Stáli asi půl metru od sebe a mlčeli. Sledovali projíždějící vlaky a spěchající lidi. Dnes si už vše potřebné řekli. Nyní přemýšleli, že se musí rozejít, ačkoliv by chtěli být ještě spolu. Žádný z nich nevěděl, co vhodného říci a protože je nic vhodného nenapadalo, oba dál mlčeli. Cítili se spokojeně a šťastně, aniž by museli mluvit. Docela jim stačilo, že měli toho druhého blízko sebe. Už na první pohled oba vypadali velice spokojeně.

Konečně se vlak objevil. Mohutný dav lidí odcházel dolů schodištěm mezi nástupišti. Hranaté vagóny, nahoře žluté, dole červené, měly velká okna. Těmi bylo dobře vidět dovnitř. Bylo znát, že je po válce a peněz na údržbu je málo. Všechny byly oprýskané, špinavé. Barva sluncem značně zesvětlela a nutně žádala o opravu.

Nemohla se odtrhnout a nastoupit. Ani on se neměl k tomu, aby jí k nastoupení vybídl. Stáli proti sobě a nerozhodně čekali na to, co udělá ten druhý. Obsluha vozů rychle obíhala otevřené dveře a s rachotem je zavírala.

Ostrý hvizd oznámil připravenost vlaku a ten se zvolna, za lehkého šustění kol, rozjel. Rychle zvyšoval svou rychlost a za okamžik zmizel za posledními sloupy nádraží. Nádraží se vylidnilo, postávalo tam jen několik skupinek, kteří čekali na vlak ve druhém směru. Po širokých schodech pomalu přicházeli další, takže se perón pomalu zaplňoval. Oba se na sebe nejistě zadívali, jakoby se chtěli jeden druhému omluvit, že nenastoupila, že musí čekat dál.

Jemný úsměv se jim při vzájemném pohledu vloudil do obličejů a oba spokojeně stáli dál. Nevadilo jim čekání, nevadily jim davy lidí proudící neustále kolem nich. Přijížděly v dalších vlacích, které zastavovaly po obou stranách nástupního ostrůvku, na kterém stáli.

Po chvíli přijel druhý vlak s číslem, na které čekala. I tentokrát se nedokázala odtrhnout a tak i ten další odejel bez ní. Nakonec přečkala dalších pět vlaků, když opatrně k němu zvedla své oči.

"Už musím," řekla s lítostí v hlase, "naši čekají, už jsem měla být doma," snažila se omluvit svůj odchod.

Podíval se na ní stejným pohledem a mlčky přikývl.

"Já vím," řekl chápavě.

Další vlak se blížil. Když nastoupila, postavila se těsně k oknu vedle dveří. Oba si navzájem zamávali a vlak se s ní rychle rozjel směrem k jejímu domovu.

Doma jí čekala obvyklá rodičovská zpověď, kdeže se tak nezvykle dlouho zdržela. Sama byla překvapená, jakou krásnou lež si dokázala bleskově vymyslet tak, že je uchlácholila, aniž pojali sebemenší podezření.

Spokojená se rozběhla do koupelny, kde si dala horkou koupel. Lehla do plné vany horké vody a pod zavřenýma očima si promítala celý krásný den. Pomalu si projížděla každou chvilku dnešního setkání, vybavovala si jednotlivé části jejich rozhovoru. Byla překvapena, že se přesně pamatovala každé jeho slovo, každý pohyb, ba i každé gesto, které dnes udělal. Pára stoupala nad vanou a zahalovala její myšlenky do nádherných, okouzlujících pocitů, že s ní stoupala vzhůru a vznášela se vysoko nad zemským povrchem. Když šla později spát, dlouho sledovala strop svého pokoje nad sebou, než se její víčka únavou zavřela.

V.

Těch několik dní do další schůzky se jí opět zdály nekonečně dlouhé. Čím více se na ní těšila, tím více byla nervózní a nepříjemná k ostatním. Jelikož byli rodiče u ní již zvyklí během jejího dospívání na ledacos, nevěnovali jejímu divnému chování pozornost.

Konečně přišla toužená středa a ona se pečlivě připravovala na schůzku. Otec vzal s poklidem informaci, že jde s ostatními děvčaty na kroužek. Matce však neunikla její přepečlivá úprava vlasů, dlouhé vybírání šatů a neustálé postávání před zrcadlem. Na její podezíravý dotaz, kam že to vlastně jde, se jí dostávaly samé vyhýbavé odpovědi.

Rosemarie si při svých starostech, aby vypadala co nejlépe, vůbec nevšimla jejího chápavého, spokojeného úsměvu. Po chvilce vyzvídání toho raději nechala, protože vytušila, že se stejně pravdu nedoví. Dobře věděla, že musí počkat, až se dcera dostane do stadia, kdy se bude chtít sama svěřit. Šestý smysl ji neomylně oznamoval, že kamarádky na ni dnes nečekají.

Stejně jako minule, i nyní nedočkavě pospíchala na místo jejich schůzky na Alexandrově náměstí. Když přicházela před vchod k Domu tance, už z dálky zahlédla, jak přechází pečlivě oblečený, tentokrát v modré důstojnické uniformě s nezbytnou dlouhou šavlí u pasu, pod schody hlavního vchodu. Přecházel netrpělivě sem tam a když jí uviděl přicházet, rychle se vydal jí naproti.

"Jsem rád že jste tady," volal na ní nadšeně. "Co budeme dělat dnes?"

Jeho hlas zněl spiklenecky.

"Nemohu se dlouho zdržet," následovala její formální odpověď, "musím být dnes včas doma. Minule jsem to pěkně schytala, že jsem se opozdila."

"Brzy doma?" podivil se vystrašeně, neboť byl při své naivitě ochoten tomu věřit.

"No... ano," odpověděla rychle, aby to zamluvila. "Ale chvíli tu můžu být, "snažila se ho rychle uklidnit, když viděla, jak se ho to dotklo. "Slíbil jste mi dopovědět tu historii o Rasputinovi. Mohli bychom si k tomu někde tady sednout."

"Je velmi hezky a když sluníčko tak pěkně hřeje a je tak teplo," rozhlédl se po nebi, které bylo modré, jen s malými bílými obláčky, "přece nebudeme někde sedět v kavárně, půjdeme se projít, ne?"

Rukou přitom ukázal na krásnou modrou oblohu na které zářil krásný sluneční kotouč. Ani se nepodívala, kam ukazoval, jen pokrčila rameny na projev souhlasu s jeho plánem. Nechtěla dát najevo, že je jí celkem jedno, kde budou, hlavně že může být s ním. Když viděl, že sama nemá žádný cíl, rozhodl se jej vybrat sám.

Zamířili po schodech nahoru na stanici Městské dráhy. Vyšli na perón a nasedli bez vybírání do prvního vlaku, který se na nádraží objevil. Odjížděli opačným směrem od jejího domova.

Projeli Východním nádražím a pokračovali dál směrem na východ. Vlak sebou při své rychlé jízdě házel prudce ze strany na stranu a divoce s nimi na sedačkách, na kterých seděli, pohazoval. Objevila se před nimi další stanice dráhy. Jak vlak zpomaloval, vstal a podal jí ruku. Na nic se neptala, chytla se jí a pomalu postupovali směrem ke dveřím. Když vlak zastavil, prudce roztrhl křídla dveří a vystoupili na perón.

Rozhlédla se kolem. Východní kříž. Největší křižovatka tratí Městské dráhy ve městě. Ze všech stran se sbíhaly lesklé koleje do divoké spleti a po nich téměř bez přestávek projížděly vlaky. Vybíhaly ze stanice do všech stran jak rovně, tak i mnoha různými oblouky.

Nepřetržitý dav lidí přecházel od jednoho nástupiště k druhému. Chytl jí za ruku a vlekl po schodech nahoru, kde bylo další nástupní patro křižujících se kolejí.

S davem na něj vyšli a on ji vedl dál. Teprve až na samém okraji nástupiště se zastavili a přistoupili těsně k zábradlí. Zde už byli sami. Většina lidí zůstala uprostřed perónu, kde se nejlépe nastupovalo.

Sem, na okraj nástupiště již prakticky nikdo nezacházel. Postávali u zábradlí a sledovali lidské hemžení na spodním perónu pod nimi, nekončící příjezdy a odjezdy vlaků. Bylo stále se na co dívat, stále se něco dělo. Vlaky se rychle střídaly a nebylo chvilky, aby některý nestál na některé z kolejí. Když byla chvíli malá pauza mezi spoji, stačilo se otočit a sledovat dění na nástupišti za nimi, kudy vedly další koleje.

Dívali se směrem na západ, kde se ve slunci leskly kupole hal a vlakových dílen. Na obzoru se zvedaly vyšší domy kolem Východního nádraží a za nimi Alexandrova náměstí.

Mezi nimi se proplétaly stříbrné nitky kolejnic s červenožlutými soupravami vlaků. Bylo to zajímavé, v klidu postát a všechno to lidské mraveniště sledovat.. Nikdy by ji nenapadlo, že pohled na naprosto obyčejný, pro ní obvyklý kolotoč lidské činnosti, může být tak poutavý a zajímavý.

Všichni kolem nich spěchali, mačkali se a hromadně nastupovali do vagónů. Zato oni zcela v poklidu hemžení sledovali. Dlouho vydrželi sledovat dění dole, prakticky beze slov. Jen občas se na sebe podívali a spokojeně se tomu všemu zmatku zasmáli.

"Tak a my bychom už taky mohli jet," nesměle pronesl a mírně poodstoupil od zábradlí.

Chytl ji za ruku a pomalu jí vedl ke středu nástupiště. Blížila se další souprava. Na čele jí svítil velký nápis "Oranienburg" s číslicí 18. Její směr vedl do míst daleko na sever od města, kde ještě nikdy nebyla. Ráda se nechala přimět k nastoupení do dveří, které se otevřely, než z nich několik cestujících vystoupilo.

Oranienburg, zatím malá, neznámá vesnička, několik kilometrů za Berlínem. Zná ji jen hrstka lidí. V tu chvíli oba netuší, že její jméno bude za několik let důvěrně znát celý svět. Nebude to sláva, o kterou by stála. Stane se pojmem pro hrůzu a lidské neštěstí.

Když se dav vystupujících vyhrnul, rychle nastoupili a vrhli se k jedněm z volných sedadel. Spokojeně se usadili a vyhlížel ven z oken. Za nimi se celý vagón naplnil, že v něm nebylo k hnutí. Služba po chvíli obíhala vagón a zavírala všechny otevřené dveře. Ozvalo e prudké zapískání a s prudkým trhnutím se rychle rozjeli.

Seděli těsně vedle sebe, jemně se jeden druhého dotýkajíc. Dívali se z okna na dění venku. Změť kolejí Východního kříže rychle mizela a oni v divokém kolébání zamířili na sever.

Projížděli chudšími čtvrtěmi města, viděli nehezké domy a na ulicích bídně oblečené lidi. Bylo to bezútěšný pohled, který dokumentoval nešťastný vývoj země posledních let.

Domů postupně ubývalo, až se ocitli za městem. Minuli fotbalové hřiště, menší parky a nakonec vjeli do rozsáhlých polí za městem. Na nich se klátilo ve slabém vánku již zralé obilí se svou krásně zlatavou barvou. Seděli a společně se dívali na rozlehlé lány. Sluníčko oslnivě svítilo a nebýt příjemného vánku pronikající otevřenými okny, bylo by uvnitř nepříjemné dusno.

Jeli stále dál, kamsi do polí. Rosemarie zvědavě pokukovala, kam to vlastně míří. Sem tam se podél trati objevovalo několik menších stavení a chvílemi zastavovali na některé ze stanic na trase. Zde už lidé jen vystupovali a tak se vagón rychle vyprazdňoval. Po několika zastávkách už byl téměř sami.

"Tady bychom mohli vystoupit i my," ozval se zcela nečekaně, když se blížili k další stanici. Překvapeně vyhlédla z okna, zda neuvidí důvod, proč vystupují právě zde. Kolem byla jen samá pole, jako dosud. Dokonce ani domy v okolí neviděla.

"Tady?" zeptala se překvapeně a na její tváři se zračilo udivení. Její oči se široce vykulily a ústa zůstala otevřená.

"Ano," potvrdil s úsměvem, když viděl její údiv, "třeba tu také bude něco zajímavého," snažil se jí uklidnit.

Očekávaje překvapení, lehce přikývla. Zvedli se a popošli ke dveřím. Uchopil oběma rukama madla dveří a ještě za jízdy vlaku je pomalu otvíral. Jakmile zastavili, vystoupili na kamenné nástupiště a on iniciativně za sebou dveře opět zavřel. Vlak se dlouho nezdržel. Po chvíli se ozvalo ostré zapískání a vlak se rychle rozjížděl a mizel v dáli. Mizel ve zlatavých polích a mezi opuštěnými, osamělými stromy.

Zůstali stát na nástupišti a ona se rozhlížela kolem sebe, kdeže to vlastně jsou. Napravo byla menší staniční budova, jenž vypadala opuštěná a prázdná, stejně jako celé toto nástupiště kolem. Za ní pak vedla úzká silnice plná výmolů, která pokračovala k nejbližším domům ztrácející se mezi ovocnými stromy. "Pěkný proud", takový byl černý nápis na velké bílé ceduli, která označovala stanici.

Za kolejemi byly lány obilí, mírně se vlnící ve větru, který je zlehka čechral jak mořskou hladinu. Chvílemi zvířil jemný prach na nástupišti a zatočil jej v menším větrném víru.

"Tak a jdeme," pobídl jí zvesela a s potutelným úsměvem sledoval její stále překvapený obličej. Chytl ji za ruku a vedl k okraji nástupiště. Byla tak překvapena místem, kam ji dostal, že šla bez nejmenšího odporu. Přešli koleje a vydali se po úzké polní cestě do polí.

Její ruku už nepustil a tak mířili dál, stále se držíc. Mlčky kličkovali mezi výmoly na cestě a přeskakovali velké kameny a polovyschlé kaluže. Slunce zde pálilo ještě více, takže tu bylo mnohem tepleji. Neustálý mírný vánek jim prolétal kadeřemi a její kaštanové vlasy v něm krásně vlály. Měla je neustále přes obličej, že si je ani nestačila odsouvat stranou. Vánek přitom příjemně mírnil účinek slunečních paprsků.

Nalevo byl lán pšenice, napravo hrachové pole. Kdyby tu byla sama, byla by se na ně vrhla a začala by se cpát velkými hrachovými kuličkami v dlouhých luscích, které viděla vedle cesty. Dělala to tak vždycky, když byla malá, čerstvě natrhaný hrách přímo z pole milovala. Dnes však odolala, nechtěla působit dětinsky. Dnes vnímala už něco jiného, než chuť běhat v poli a vybírat největší lusky s nejšťavnatějšími kuličkami. V těle ucítila touhu po něčem naprosto jiném.

Daleko před nimi v dáli pulsovalo město. Jak šli, oba se na ně co chvíli zadívali. Zdálo se jim strašlivě daleko, ač cesta sem netrvala ani hodinu. Na té veliké rovné ploše bez jediného kopečku zabíralo celý obzor, kamkoliv pohlédli. Jeho lesklé střechy, nyní zářící v plném slunci, byly všude. Mezi třpytivými střechami pak dýmalo množství vysokých i nízkých komínů, které vypouštěly oblaka černého dýmu, jenž se zvolna táhly ve směru větru do dáli.

Zvolna se procházeli cestami mezi poli a jen občas prohodili pár slov. Rosemarie se cítila velmi šťastná a vnitřně vyrovnaná, jak to dosud ještě nezažila. Právě se na chvíli zastavili, aby se pokochali pohledem na zlatavý lán s pozadím velkého města.

Uslyšeli pronikavý ptačí zpěv a když po něm zvědavě pohlédla, uviděla skřivánka, vznášejícího se nad poli. Rychle mával křídly a téměř visel na jednom místě. Jeho píseň se nesla poli, ničím a nikým nerušena. Těsně nad obilím poletovalo množství bílých motýlků, kteří sami či v páru létaly z květu na květ.

Náhle pustil její ruku a rozběhl se mezi klasy do pole, aby po chvíli doběhl k polní rostlině, která kvetla krásným, sytě červeným květem. Utrhl jej a velice jemně a opatrně jí ho za dlouhý stonek donesl. Zcela beze slov jí ho podal a díval se jí přitom zblízka do očí. Krásná květina jí udělala další nesmírnou radost. Nesmírný pocit blaženého štěstí zalil její tělo a pocítila obrovské vnitřní uspokojení. Srdce jí divoce bušilo a celá zmatená nevěděla, jak má květinu uchopit. Náhle dostala neobvyklý strach, že by ji mohla svou nešikovností zlomit. Oběma rukama ji uchopila a přitiskla si jí opatrně k hrudi. Podívala se na něj a cítila obrovskou chuť jej políbit. Neuměla se ale rozhodnout. Chvíli oba proti sobě mlčky stáli a dívali se jeden na druhého.

Teprve po chvíli ji jemně uchopil za paži a vydali se dál po cestě. Cítila se provinile, že mu nedokázala za dárek patřičně poděkovat. Stále si tiskla květinu k hrudi. Jeho dar jen podtrhl nádherný prožitek dnešního dne, kterým byla právě naplněna.

Opsali velký oblouk kolem hrachového pole a vraceli se zpět k nástupišti této opuštěné stanice. Velký kus za stanicí zahlédli za stromy několik domů, kvůli kterým zde stanice stála. Zvolna ke stanici došli a zvědavě nahlédli do jízdního řádu, kdy jim přijede další vlak. Ze středu města byli zvyklí, že vlaky jezdily jeden za druhým. Zde, velký kus za městem to bylo úplně jiné. Intervaly mezi jednotlivými vlaky byly téměř hodinové, takže před nimi bylo půl hodiny čekání. Nezbylo, než se posadit na dřevěnou lavičku a čekat. Mlčky seděli a společně hleděli na velké město ztrácející se v mírném oparu.

Konečně se v dáli mezi poli objevilo čelo známého červenožlutého vlaku, který se velkou rychlostí blížil. Za jeho předním sklem svítila velká "18" a konečná stanice "Königs Wusterhausen".

"Pane jo," pronesl překvapeně, neboť ono místo dobře znal, "to je ale dálka. To musí trvat půl dne, než dojede na její konec. Ta trasa se tomu řidiči jen tak nezprotiví, dvakrát se po ní projede a má po šichtě," řekl zamyšleně, když si představil, kde leží obě konečně stanice. Vstali a vyšli vlaku vstříc. Jeho trasa vedla od nejsevernějšího okraje města až po ten nejjižnější.

Nastupovali sami dva a v téměř prázdném voze bylo jen šest lidí. Ve velkém vagónu se úplně ztráceli. Pohodlně se usadili na široké sedačky a vezli se zpět.

Cítila se šťastná a utahaná. Sundala svůj široký bílý klobouček a odložila jej vedle sebe na volnou sedačku. Spokojeně položila hlavu na jeho rameno. Oči se jí začaly zavírat a začala klimbat. Musela se přemáhat, aby neusnula.

Kolébání rychle jedoucího vlaku bylo příjemné a tak, když jí náhle zaklepal na paži, prudce sebou překvapeně trhla.

Rozhlédla se a uviděla, že vlak je plný lidí a projíždí již centrem města. Na sedačce, kam odložila svůj klobouk, seděl starší muž v černém obleku, v uličce postávaly lidé, kteří se drželi za madla. Její klobouk, předtím bezstarostně odložený, držel nyní její přítel ve své ruce, aby ostatním nepřekážel. Mžouravě se dívala kolem sebe a pomalu jí docházelo, že cestu sem spokojeně prospala.

Za okny zahlédla známé domy a za chvilku vlak zastavoval. Čekalo je přestoupení na známé Východní křižovatce.

Zde již čekat nemuseli. Směrem k Alexandrově náměstí mířilo mnoho vlaků a tak nasedli na nejbližší. Za pár chvil již jím projížděli a pokračovali dál do západních částí města. Když vystupovala na stanici poblíž jejich domu, doprovázel ji. Tentokrát se nerozloučili hned u vlaku, ale šel s ní až k jejímu bydlišti. Když se zastavili na rohu jejich ulice, stáli chvíli nerozhodně před sebou.

"Moc jsem se toho dneska o Rasputinovi nedověděla," prohlásila lítostivě, očka jí šibalsky svítila. Opakovaně pocítila obavu, zda bude mít zájem o další schůzku.

"Ano, to je fakt," pronesl provinile, "no... on byl zezačátku normálním... " nedopověděl.

Umlčela ho přiložením prstu na jeho ústa.

"Dnes ne," zašeptala něžně a usmála se tomu, že její narážku nepochopil, "musím domů, už takto jdu pozdě, jindy, jo?" povytáhla významně obočí.

"Kdy? V sobotu? Ve čtyři? Jindy?" ptal se naprosto zmateně.

Mlčky kývla.

"V sobotu," zašeptala tak potichounku, že to téměř neslyšel.

Bleskově se vyhoupla na špičky a lehce jej rychle políbila na rty. Na tváři jí zašimraly jeho fousy, rychle se otočila a úprkem utíkala domů. Nechtěla, aby viděl, že je celá červená. Dlouho zůstával stát na rohu a díval se na vrátka obrostlá křovím, kde před chvílí zmizela.

VI.

Když nastala sobota, byla před nimi další jejich schůzka. Uskutečnila se opět na jejich obvyklém místě. Rosemarie se připravila stejně pečlivě, jako na tu první a doufala, že on se těší také tak, jako ona. Stejně jako minule, když na ni čekal, zářila svítivě uniforma na přivítanou.

Pozdravení proběhle jen krátce a stručně. Uchopil ji za ruku vedl ke stanici dráhy. Nebránila se, jen byla zvědava, co má pro ni připraveno na dnešek. Nastoupili do prvního vlaku, který jel východním směrem. Opět vystoupili na stanici Východní kříž a vystoupali na horní patro stanice.

"Budeme se zase koukat?" zeptala se zvídavě

"Posledně to stačilo, dneska jdeme dál."

Jen mlčky pokrčila rameny a vydala se po jeho boku ke konci nástupiště. Přecházeli po mostě a hluboko pod nimi se táhl stříbřité šňůrky. Vedle kolejí městské dráhy vedlo pět kolejí Říšských drah, mířící k Východnímu nádraží. Po některé z nich občas projel nějaký vlak. Někdy osobní, jindy nákladní. Jejich lokomotivy divoce odfukovaly a z jejich malých komínků se valily oblaka černého dýmu, který vždy po projetí zahalil celé okolí nepříjemným kouřem.

Když se pod nimi velkou rychlostí mihl rychlík, oba se na sebe zadívali. Společně je napadla stejná myšlenka. Nebylo by to špatné vyjet někam do dáli. Poznat cizí země, nádherná místa, nové lidi.

"Bylo by to krásné," zasnila se a zavřela oči, "kdybychom tak mohli spolu někam odjet... daleko... do neznáma. Byli by tam krásní lidé, nádherné moře, ovoce, zvířata," snila barvitě.

"Kde by nebyli tihle uspěchaní lidé," doplnil ji, "nikdo se tam nehoní za malichernostmi ...jachty klidně plují po moři..."

"Leželi bychom na pláži," její tvář se tetelila blahem, "sluníčko by svítilo..."

Poddali se na několik chvil snění. Stáli tam a jejich oči na několik dlouhých minut viděli jiný svět, jiné místa a jiné lidi. Když se vrátili ze svých snů zpět, hleděli na otupující realitu běžného dne.

Několikrát se stalo, že se mezi přijíždějícími vlaky objevila "jejich" 18. Od minulé cesty na sever to bylo pro Rosemarie kouzelné číslo.

"Hele," vykřikovala vždy, když jí uviděla, "už zase jede!" a zasněně se za ní otáčela. Také on se vždy zvesela usmál. I jemu se jejich výlet před několika dny líbil. I jemu to číslo připadalo kouzelné. Když se dostatečně pokochali, vzal její ruku a vedl ji dolů po schodech ven z nástupiště.

Sešli k ulici a vydali se po ní východním směrem dále podél řeky. Procházeli místy, kde ještě nikdy nebyla. Pomalu šli podél Sprévy na které občas proplula loď. Sledovali kachny a labutě, které v poklidu pluly po její hladině, kterou pravidelně zvlnily větší vlnky po průjezdu lodi. Vedl ji stále dál. Po chvíli došli k mostu přes řeku a on ji přes něj vedl na druhou stranu.

Uprostřed mostu se na jednom z výklenků zastavili a dlouze se dívali na tekoucí řeku pod nimi. Mohli svrchu vidět do nákladních prostorů lodí a lodiček, které se po řece plavily. Mohli si prohlédnout rozmanitý náklad, který převážely. Občas projela i některá z výletních lodí, obsazená jen několika pasažéry.

Treptovský park. Nad nimi s hukotem projížděl jeden vlak za druhým a když jím prošli, ocitli na okraji rozsáhlého parku. Byl velký, divoce zarostlý stromy a křovím. Pískem vysypané cestičky se mezi nimi vinuly do dáli, kde v nich mizely. Park byl poměrně tmavý, jen velký trávník uprostřed byl osvícen jasným sluncem. Rostlo v něm několik velkých stromů, které svými korunami zastínily slunce. Mezi nimi bylo mnoho různých keřů, které prostor mezi stromy vyplňovaly.

Trávníček sice byl pečlivě sestříhaný, ale to byla také jediná údržba, která se zde prováděla. Po trávě byly různě vysoce vzrostlé volně roztroušeny jednotlivé keře. Vešli na trávník a volným krokem po něm přecházeli, stále se držíc za ruce. Po chvíli jí pustil, aby sundal sako a pečlivě jej rozložil před ní na zem.

"Na chvíli si sedneme, ne?" vyzval ji jemně.

Chvíli se rozmýšlela a nakonec se posadila. Pečlivě si srovnala sukni a klobouček. On si sedl hned vedle ní. Chvíli seděli a mlčeli, rozhlíželi se po krásně zeleném trávníku kolem nich.

"Takže tady si budeme povídat o Rasputinovi?" ozvala se sladkým hlasem. Neodpověděl, jen se zamyšleně díval do dáli velkého parku.

Náhle místo odpovědi k ní nečekaně natočil hlavu a dlouze se jí zadíval do očí, jakoby o něčem přemýšlel. Než se mohla pořádně zorientovat, přiblížil se svými ústy k jejím. Zcela podvědomě přivřela oči v očekávání polibku.

Když se zlehka dotkl jejích rtů, ostré cuknutí projelo jejím tělem. Přestala vnímat veškeré věci kolem sebe, soustředila se jen na nádherný okamžik. Necítila dokonce ani tvrdou a hrbolatou zemi pod sebou, která jí dosud nepříjemně tlačila. Její ruce se pomalu zvedly a objaly jeho mohutná ramena, ke kterým se pevně přitiskla.

Krásný pocit očekávala, ale že ji zvedne vysoko do oblak, že bude vznášet a létat, to jí zaskočilo. Když se po chvíli jeho rty oddálily, zůstala nehnutě sedět s mírně zakloněnou hlavou a zavřenýma očima. Vůbec se jí nechtělo je otevřít, protože se zavřenýma se lépe snilo a oddávalo nádhernému prožitku neopakovatelnému pocitu štěstí.

Teprve po chvíli je velice zvolna otevřela. Zahlédla jeho obličej kousek od toho svého, jak si jí pečlivě zblízka prohlíží. Pohlédla mu dlouze do očí a oba upřeně hleděli do těch druhých.

Náhle zahlédla, jak se něco většího mihlo u keře jen kousek za jeho zády. Prudce sebou trhla.

"Ježíši..." zvolala vyděšeně, "krysa!"

Její výkřik se rozlehl prostorem. Její ruce sklouzly na zem, aby byla připravena vyskočit a postavit se. On se bleskově otočil, podíval se zkoumavě směrem jejího pohledu. Soustředěně si prohlížel to, co mu ukazovala.

Hlasitý smích se mu vedral z úst, začal se hlasitě a srdečně smát. Rozzlobilo jí to, protože měla pocit, že se jí vysmívá.

"Co je na tom k smíchu?" odtáhla se od něj uraženě, "krysy nemám ráda... nesnáším je. Proto se mi ještě nemusíš vysmívat," vyčítala mu dotčeně. On se smál srdečně dál a její vztek se ještě víc zvětšil.

"Také nemám rád krysy," pronesl mezi veselým smíchem, "ale tohle jsou docela příjemní tvorové," díval se směrem, kde se zvíře, které ji vystrašilo, pohybovalo. Zarazila se a opatrně vykukovala přes jeho rameno.

Když se důkladně podívala přes jeho ramena do křoví, kde se zvíře před chvílí pohybovalo, rozesmála se také.

Byl to králík, obyčejný divoký ušák, který si to drze hopsal nedaleko od nich. Měl jemný šedivý kožíšek a světlé dlouhé uši. Jeho hnědá očka šibalsky pomrkávala a vypadalo to, že se směje také.

Chvílemi zvolna hopsal, pak se zastavil, zapanáčkoval a udělal několik skoků dál. Provokativně proskákal jen nedaleko od nich, až tím byli zcela zaskočeni. Doskákal za keř a panáčkujíc se na ně zvědavě díval. Právě tak zvědavě, jako oni na něj. Nebylo jasné, kdo si koho vlastně prohlíží. Zda oni zajíce, či zajíc je. Dívali se a nikdo se nepohnul. Náhle se kousek za ním objevil další.

Zpočátku nedůvěřivě panáčkoval, pak opatrně přiskákal blíž a postavil se vedle svého kamaráda. Také on se na ně zvědavě dlouze díval. Po chvíli se odněkud vynořil třetí, čtvrtý, další a další.

Netrvalo dlouho a kolem nich v nevelké vzdálenosti se to jen hemžilo pobíhajícími ušáky. Byli tak blízko, že to vypadalo, že stačí jen trochu více natáhnout ruku a mohli by si je pohladit. Za chvilku si je prohlížela docela početná skupinka zvědavců.

"Králík!" vyhrkla překvapeně, "a další! Další! Další! Támhle ještě jeden! Páni, to je králíků!" volala udiveně a rozhlížela se kolem. Točila se na všechny strany a její prst střídavě ukazoval na jednu, poté na druhou stranu. Bylo to šokující. Po trávě kolem nich celkem spokojeně blízko i dál se prohánělo velké množství těchto zvířátek.

"Já si jednoho chytím!" zvolala pojednou, když jí zlákalo, jak jsou blízko, jak pomalu a naoko nemotorně poskakují. "Jen si ho trochu pohladím, pomazlím se s ním."

Vyskočila a rozeběhla se směrem k nejbližším ušatcům. Ti ale zareagovali po svém. Jakmile zahlédli její směr, jako když do nich střelí. V mžiku se rozběhli na všechny strany a než stihla udělat dva kroky, byly na desítky metrů od ní. Zmateně se zastavila, králíci byli daleko od míst, než před okamžikem. Nemotorně hopsali a jakoby znuděně poskakovali v bezpečné vzdálenosti. Vypadali, že se vůbec nestarají, co se děje v jejich okolí.

"A jsou pryč," řekla zklamaně. Ruce měla svěšené podél těla, ve tváři zklamaný výraz. Náhle se jí rozzářili oči.

"Támhle je další," vykřikla bojovně, "tak chytím alespoň toho," rozeběhla se těžkopádně za králíkem, který se objevil nedaleko od ní za jedním křovím a vypadal, že si jí vůbec nevšímá.

Brzy poznala, že jeho lhostejný a unuděný výraz jen krycí maska, kterou ji dokonale zmátl. Ve skutečnosti byl neustále ve střehu. Jak viděl, že zamířila k němu, následovalo několik rychlých skoků a zmizel v hustém křoví na druhé straně.

Rosemarie se překvapeně zastavila. Než se dostala k místu, kde před okamžikem v poklidu seděl, byl již dávno pryč a opatrně vykukoval z křoví desítky metrů od ní. Neúspěch ji neodradil. S výrazem odhodlaného lovce se rozhlédla po ploše trávníku. Hledala další oběť.

"A hele!" vykřikla zaplavena náhlými loveckými vášněmi, "další králík Na něj!" a rozběhla se směrem, kde se objevila další oběť. Jenže všechno se opakovalo. Než se k němu stačila přiblížit, byl pryč i on. Zastavil se desítky metrů od ní a hopsal tak, že to vypadalo že už rychleji nemůže.

"Áááá...," další lovecký křik prořízl ztichlý park, "támhle je další, toho už určitě chytím!" zaměřila se na dalšího a už k němu pádila. Bleskem zmizel v nejbližším křoví, nezbyla po něm ani památka. Už se nezastavovala, hned zatočila k nejbližšímu.

"Tak tebe," volala nadšeně, "tak tebe... další králík... další... králík... králík... králík... tady je to samý králík!... chytnu vás?" vykřikovala v euforii a pobíhala sem tam. Po chvilce to vypadalo, že si hrají králíci s ní. Jakmile k některému z nich vyrazila, bleskově se někam ztratil. Když se na chvíli zastavila a přestala se jim věnovat, bylo jich hned kolem ní plno, jakoby jí vybízeli k další honičce. Když hned nereagovala, přihopsali tak blízko, až ji vyprovokovali. To se rozběhla a snažila se nejbližšího polapit. Než udělala tři kroky, byli zase pryč, aby zvědavě vykukovali ze křoví, kde to pořád je. Pak se všechno dokola opakovalo.

Celou dobu jí pobaveně sledoval. Vypadala roztomile, jak v delších svátečních šatech běhala po louce sem a tam a s vášnivým výrazem lovce se je snažila holýma rukama chytit. Jako zábava to bylo dobré, zvláště když sledoval, že to bere smrtelně vážně. Její lovecké pudy jej překvapily. Nebylo divu, když po chvilce vytrvalého divočení po trávníku unaveně dosedla zpět vedle něj.

Ztěžka oddechovala a tak ji nechával dostatečně se vydýchat. Pak se k ní naklonil a opět ji dlouze políbil. Po chvíli jej jemně odstrčila, stále oddechujíc.

"Už jsem je skoro držela," vysvětlovala svůj neúspěch, "chyběl mi vždycky jen malinký, opravdu jen malinký kousíček. To byla ale smůla," litovala se nešťastně. Tvářila se zarputile a snažila se zamaskovat svou loveckou nešikovnost.

"Máš naprostou pravdu," přikyvoval jí, "chybělo ti vždycky jen trošku a měla jsi je. Já už jsem jasně viděl, jak je držíš. Za ty jejich dlouhý uši, byla jsi fakt dobrá. Chytat králíky holýma rukama dokáží jen ti největší machři a šikulové. Škoda, že mají ty nožičky, jinak bys to dokázala i ty."

"Ty mě vůbec nemáš rád," škaredila se naoko, "nepřeješ mi nic pěkného," dodala uraženě.
Ani jednomu nepřišlo divné, že přešli samovolně na tykání.

Pobaveně se usmíval a musel ji konejšit. Jemně ji přitom pohladil po vlasech, když si k němu po chvíli položila hlavu na rameno. Tvářila se ztrápeně a nepolapení ani jednoho králíka jí opravdu mrzelo. Když se k ní po chvíli sklonil, opatrně ji pomalu položil na záda a dlouze začal líbat, nebránila se. Její mysl ztratila šmahem o králíky zájem.

Dlouze a vášnivě se líbali, propadla se kamsi do hlubin. Náhle se k nim z dáli donesly nějaká slova, dolehly k nim křupavé zvuky lidí jdoucích p písčité cestičce.

"Někdo jde," vydechla polekaně.

Jemně ho odstrčila a když se ohlédl, zahlédl několik dvojic přicházejících lidí.

"Myslíš, že nás viděli?" zašeptala ustrašeně.

"Nevím," pokrčil rameny, "asi ne, jsou ještě daleko."

Měla nepříjemný pocit, že byla přistižena u něčeho nekalého. Krásné pocity minulých chvil byly pryč. Urychleně se zvedli a s pocitem lapených zlodějíčků urychleně opouštěli trávník. Oklepal svůj kabátek a zvolna mířili zpátky.

Šli po stejně cestě jako přišli. Prošli tunelem pod městskou dráhou a zamířili na most vedoucí přes Sprévu.

Zamířil dál do míst, které neznala. Prošli pod velkým obloukem železničního viaduktu a mířili dál šedivými ulicemi. Domy a kamenná dlažba ulice zde byly značně rozbité.

Stará Strálava, zahlédla název tohoto místa na nedaleké malé zastávce autobusu. Po chodnících chodilo jen velmi málo lidé a jen zřídka projel nějaký vůz. Vypadalo to zde nejen tiše, ale i opuštěně. U jednoho z domů dlouhého bloku se zastavil a z kapsy vytáhl velké železné klíče.

"Co tady chceš dělat?" zeptala se vyplašeně.

Přiložil si prst významně přes ústa a nemotorně odemykal.

Když odemkl, opatrně vstoupili do tmavého vchodu. Trochu se zdráhala, ale nakonec na jeho pokyn vešla dovnitř za ním. Chytil ji za ruku a táhl za sebou dovnitř.

Byl to starší dům, trochu zatuchlý. Před nimi byla temná chodba, kde se jen s obtížemi orientovala, na jejíž konci byly dveře vedoucí na dvůr. Zabočili doprava, kde po krátké chodbě následovalo dřevěné schodiště vedoucí nahoru do horních pater. Bylo už silně ošlapané a stejně tak i bylo ošoupané dřevěné zábradlí vedle něj.

Začali vystupovat po schodech nahoru. Po každém šlápnutí na schod se ozvalo hlasité vrznutí, které se rozléhalo opuštěnými prostorami schodiště. Měla dojem, že to je šílený rachot, který musí slyšet každý v celém domě. Očekávala, že se všichni vyjdou podívat, kdo to tak hlučně jde.

Nikdo však nevycházel, nikdo o ně neprojevil zájem. Mimo vrzání starých schodů bylo v domě naprosté ticho. Jinak se neozval sebemenší zvuk.

Vyšli na mezipatro a na něm uviděla velké oprýskané dveře s cedulkou WC. Vedle špinavé, zaprášené okno ve stejně oprýskaném rámu. Když vystoupali do prvního patra, zastavil se u prvních dveří, které začal dlouhým klíčem odemykat.

"Čí je ten byt?" zvědavě zašeptala a rukama se vystrašeně chytla jeho levé paže. Zvědavě nakukovala přes jeho rameno a netrpělivě čekala, až otevře dveře, aby mohla zjistit, co je uvnitř. Zvědavost byla větší jak její strach..

"Tady teď bydlím," odpověděl jí také šeptem, "mám ho pronajatý, než skončíme naši práci v Berlíně."

"Ale já myslela," zapochybovala, "že jsi říkal o bydlišti u letiště Krásné Pole," pronesla zmateně.

"Ano," souhlasil, "tam jsem bydlel dosud. Zbytek naší skupiny tam je pořád. Já jsem si pronajal tento byteček, abych mohl být sám, kdybych to třeba někdy potřeboval. Oni jsou totiž strašně otravní, nedají člověku chvilku pokoj, když chce být sám."

"Nebo aby sis sem mohl vodit nějaký ženský," pohlédla na něj káravě, "přiznej se."

"No... to přiznávám," potvrdil kajícně, "ženský sem opravdu vodit chci. Ale ne nějaký ženský, ale jen ženskou, jednu... tebe," odpověděl na její dotaz a s potutelným úsměvem jí vybídl ke vstupu. Blaženě se na něj usmála.

Dveře se z pronikavým vrzáním otevřely. Vesele se tomu oba zasmáli a společně vešli dovnitř. Zatímco on odkládal její klobouček se slunečníkem na stojany u dveří, ona se zvědavě rozhlížela.

Stáli v malinké předsíni, doprava byla kuchyně s jedním stolem, třemi židlemi a jedním starším kredencem. Nalevo byl menší pokoj, který sloužil jako ložnice. Dalo se tak usoudit podle věcí na gauči, který stál naproti dvěma vyšším skříním. Vedle byl stolek a na něm veliké rádio.

Očekávala typický mužský nepořádek, ale místo toho zde byl pečlivě uklízený byt. V kuchyni se nepovalovalo žádné nádobí, hrnky byly v regálech pečlivě srovnány, talíře byly uklizeny. V pokoji viděla pečlivě vyčištěnou uniformou pověšenou na ramínku a vedle ní na třech hřebících ve zdi tři různé typy armádních čepic. Vůbec jí to nepřipadalo že je v pokoji kde nepanuje ženská ruka. Vzpomněla, když několikrát nakoukla do pokojů svých kamarádů, vždy tam panoval strašný nepořádek. Věci bývaly naházeny na velkých hromadách či nastrkány pod postelemi.

Zvolna procházela malým bytem a prohlížela si ho. Vybavení bylo staré a notně otlučené. Bála si zde sednout na židli, aby si neumazala své bílé šaty, dotknout se každého kousku nábytku. Trvalo jí dlouho, než si na takový malý byt přivykla. Bylo příliš patrné, že je zvyklá nejen na byt mnohem větších parametrů, ale moderněji vybavený. Nechtěla si proto nikam sedat a tak raději popošla k oknu a zadívala se do téměř prázdné ulice.

"Tady nechodí skoro žádní lidé," pronesla udiveně.

"No to jen teď," vysvětloval, "přes den. K večeru se lidé vrací z práce, takže je tu rušněji. Tady žijí samí dělníci. Je tu dělnická čtvrť."

Její zrak padl na protější stranu, kde byla vysoká zeď, ale ze svého stanoviště mohla přes ni nakouknout dovnitř. Všimla si, že je to nějaký menší provoz cosi zde vyrábějící. Na tak malou továrničku měl ale dosti vysoký komín z kterého se valil velký oblak černého kouře.

"Co je to za továrnu tam naproti?" zeptala se zvědavě.

"Sklárna," odpověděl stručně, "obyčejná výrobna skla, zeleného skla."

"Mají tam takové veliké hromady střepů," podotkla udiveně, když prstem ukazovala na velké haldy u plotu, "to vyrábí tolik zmetků?"

"Ne," pousmál se její naivitě, "ale to jsou střepy co se sem sváží. Ty jsou z celého okolí. Ty pak používají na nové sklo."

"A co pak tam dělají ty hromady písku," ukázala na další kopce surovin, "ty taky potřebují?"

Obličej se rozsvítil nebývalým zájmem. Bylo to pro ni něco úplně nového.

"Písek je hlavní surovina pro výrobu," odpověděl jí.

"A ty víš, jak z toho sklo udělají?"

"Smíchají ty střepy s pískem, přidají některý další suroviny a pak to roztaví ve sklovinu a pak tvarují," následovala jeho odpověď.

"Jo...? a co tvarují tady?" její ústa se překvapivě vyšpulila. Její náhlá zvědavost vehnala úsměv do jeho tváří.

"Tady dělají flašky," pronesl suše, "obyčejný zelený láhve na pití."

"Aha," pokrčila rameny. "Odkud to všechno takhle víš? Ty jsi ve sklárně pracoval?"

"Já... ne," odmítl rázně, "není to hezká práce. Samý kouř a smrad. Ale byl jsem se tam jednou podívat a jeden známý mi to vysvětlil," řekl klidně a posadil se naproti ní.

Pohled na nehezkou, šedivou a oprýskanou továrnu, která měla nádvoří plné všelijakého haraburdí, o kterém ani netušila, k čemu sloučí, jí brzy přestal bavit. Prošla bytem k druhému oknu v kuchyni.a podívala se z něj ven na druhou stranu.

Tady už to bylo o hodně příjemnější pohled. Pod oknem protékala Spréva a kolem obou břehů bylo mnoho zeleně. Tráva, stromy, či keře. Řekla zde plynula pomalu, téměř neznatelně.

Kachny a husy plavaly v hejnech sem tam, neohrabaně se povalovaly na hladině. Občas projela nějaká loď, která rozčeřila klidné místní vody.

Otevřela okno a vyklonila se z něj, nasávala přitom z plných plic čerstvý, teplý vzduch, s mnoha příměsemi vůní řeky. Pohlédla dolů pod okno a uviděla několik omšelých dřevěných bud na uhlí a starých kolen. Za nimi stál polorozpadlý dřevěný plot. Kolem plotu probíhala rozježděná cesta po které projížděl každou chvíli nákladní vůz.

Kousek napravo zahlédla menší přístavní vykládací bagr, ke kterému zajížděla všechna ta lomozící a čoudící auta. Tam se srovnávala do řady a s bublajícími motory čekala až na ně přijde řada.

Řidiči se zatím sešli do několika skupinek a za vydatného pokuřování cosi projednávali. Bagr stál na malém kamenném molu těsně vedle vody. U mola byla přistavena říční nákladní loď, která byla naložena říčním pískem. Nyní už byla téměř prázdná, ale v dálce už bylo možné zahlédnout stejnou loď, která vrchovatě naložena přivážela další várku.

Písek v lodi byl z řeky, který říční bagr doloval z různých míst, aby byla dodržena patřičná plavební hloubka po celé plavební cestě. Byla to nekonečná práce. Řeka sem přinášela drobný bahnitý písek a zanášela své koryto. Bagry a lodě se staraly, aby je zase odstranily.

Bagr měl jednu velkou lžíci tvořenou čtyřmi drapáky. Nyní je rozevřené přenášel nad loď a tam je nechal spadnout na hromadu písku. Drapáky se zabořily do hromady a vykously z písku mohutnou porci. Zcela zaplněná lžíce těžce stoupala vzhůru a současně se rameno překlápělo ke břehu nad auta. Na všechny strany z ní přitom stříkala voda vytékající z písku.

Drapáky se otevřely a písek se vysypal do vany nákladního auta, které stálo pod ním. Jedno přistavené plnil a dalších pět stálo v řadě a čekalo. Nečekala dlouho, po dvou lžících bylo první po okraj plné a odjíždělo.

Auta měla korby pokryté plechem, byly to vlastně velké utěsněné vany, protože jinak by písek cestou vytekl. Nakládaný písek byl ještě plný vody a ta z něj i během přenášení lžící tekla proudem na zem. Než se bagr stačil otočit a obsah lžíce do auta vypustit, nacákal všude kolem. Všechno kolem bagru se topilo v množství vody, která neustále vytékala z dalších a dalších lžic. Když pak do těchto kaluží najela těžká auta, rozjezdila je a další se již brodila jemným blátem. I když bylo delší dobu sucho, tahle auta byla neustále celá pocákaná čerstvou špínou.

Po chvíli jeho ruce pomalu projely pod jejími pažemi a zezadu ji uchopil pevně za obě ňadra. Několikrát je jemně stiskl.

* * *

VII.

* * *