Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Konrád Locker

Mucík

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Mucík

Mucík

Konrád Locker

Procházel jsem poloprázdnými ulicemi a neměl nejmenšího ponětí, kam vlastně jdu. Přijel jsem do těchto míst dnes odpoledne a ještě jsem neměl žádné další plány, co v nejbližších chvílích podniknu.

Rozhodnutí odjet do hlavního města jsem učinil včera odpoledne. Rázně, bez váhání a odhodlaně. Že odjedu z rodných míst jsem sice plánoval již dlouho, ale dosud jsem nenacházel odvahu tento krok učinit. Až dnes.

V práci jsem měl veliké problémy. Nemohl jsem se dohodnout s vedoucím, jeho představy o práci byly naprosto odlišné od těch mých. Navíc se firmě v poslední době nedařilo, objednávky vázly, penězi se šetřilo, kde se dalo. Nebyly vypláceny žádné odměny, byli jsme rádi, když jsme dostávali slíbené peníze, jen holý základ. Dalo se čekat, že v rámci úspor přijde na řadu i propouštění a já jsem byl horkým kandidátem.

Nechtělo se mi čekat, až se tak stane a rozhodl se sám. Dřív a dle mého uvážení. Tak jako tak bych tomu stejně neunikl, cítím to v kostech. Jenže jiná pořádná fabrika,ve které bych se mohl ucházet o zaměstnání, v okolí není, takže jinou práci nemám šanci sehnat. Proto jsem si sbalil nejnutnější věci, veškeré úspory a vyrazil. Pevně věřím, že v tomto velikém městě budu mít štěstí a na něco výhodného padnu.

Teď jsem tedy zde a horečně zvažuji, co dál. Bloumám ulicemi, nakukuji za okna výloh, sleduji všelijaké vývěsky, aby mi neunikla jediná nabídka. Ale všechny, co zde visí, nejsou pro mne. Já jsem typ spíše do továrny, nebo do kanceláře. Ty prodejny, co nabízejí volná místa, kde bych se měl jít postavit za pult a prodávat, to není to, co by mi vyhovovalo.

A protože jsem se ještě nerozhodl, kde se dnes vyspím, rozhlížím se také po nějakém šikovném ubytování. Aby nebylo drahé a přitom aby bylo trochu slušné. Jak jsem zatím viděl, obojí nebude možné skloubit. Buď jedno, či druhé. A tak stále jen chodím ulicemi a hledám. Nevím co, nevím kde a hlavně nevím jak.

Jestli jsem dítko štěstěny, osud mi sám něco sám přihraje do cesty. Jsem mladý, perspektivní a ve svou šťastnou hvězdu věřím.ještě nikdy mi neopustila a kdykoliv jsem byl v krizi, pomohla.

Po několika hodinách se začíná stmívat a mě již pěkně bolí nohy. Obě ruce už mám vytahané od těžkého báglu, který stále vleču s sebou a neustále si jej přehazuji z jedné strany do druhou. Chlad prolézá mým tělem a začíná být nepříjemný. A také bych něco dobrého snědl, měl jsem během dne jen několik sendvičů z rychlého občerstvení. Je to sice dobré, ale není to jídlo na celý den.

Na chvíli se zastavuji za velikým sklem jedné z lepších kaváren, kolem níž právě přecházím. Závistivě sleduji těch několik šťastlivců, kteří se nacházejí uvnitř. Někteří sedí a večeří bohaté porce nádherného jídla, jiní jen sedí, pokuřují a cosi lahodného popíjejí.

Stojím za sklem jak Chaplin ve svém filmu a závistivě sleduji lidi uvnitř. Pokud nebudu mít nějakou práci, na takové posezení si musím nechat zajít chuť. Naprázdno polykám sliny a chci odejít.

Náhle se mým směrem zadívá jedna z tváří člověka, který sedí hned za sklem, za bohatou krajkovou záclonou. Není mu do obličeje dobře vidět, průhledná plenta mezi námi to nedovoluje. Dívá se na mě zamyšleně, jakoby pátral ve své paměti a chtěl si vzpomenout, kdo vlastně jsem. Také mě ta tvář připadá velice povědomá, ale nenapadá mě nikdo, ke komu by ji měl přiřadit.

Náhle se mu obličej rozzáří a několikrát zamává rukou. Otočím se pátravě kolem sebe, zda to znamení opravdu patří mě, jestli někdo jiný nestojí za mnou a já se nespletl.

Ale nestojí, jsem zde sám, patří to skutečně mně. Ještě chvíli čekám, ale postava divoce gestikuluje, mává a mává. Ukazuje jasná gesta, kterými mě zve k sobě a nabízí místo u stolu. Chvíli se rozmýšlím. Co když to je nějaký omyl, co když si mě s někým plete a bude to obyčejný trapas? Nakonec se rozhodnu poslechnout jej. Odpočinek již nutně potřebuji a pozvání k posezení přijmu docela rád.

Rozhlížím se a hledám vchod, je kousek ode mne a tak jej rozrážím a vstupuji. Typická kavárna. Úzká dlouhá místnost podpíraná řadou silných čtyřhranných sloupů, všechno obložené mramorem a doplněné nádhernými broušenými světly. Podél obou stran řady stolků se lavicemi a jemně vyřezávanými židličkami. XXX Vzadu prosklený pult s obsluhou oblečenou do jednotných obleků. Trochu lepší podnik, než na jaký jsem zvyklý, ale snažím se chovat přirozeně.

Očima hledám místo, kde je onen člověk, který mne volal. Sedí u okna, nyní se postavil a znovu na mne mává.

Mířím k němu a jeho obličej mi je stále víc povědomý. Není již za nejasnou plochou skleněné stěny, takže rysy jsou dobře rozeznatelné. Rychle probírám lidi, které jsem kdy potkal.

Ještě než jsem si stačil rozpomenout, koho že mi to připomíná, ozvalo se hlasité zvolání.

"Nazdar Kenny! Co tady děláš," volá na mě způsobem, ve kterém jasně rozeznávám svého dávného kamaráda Oldřicha.

"Je, dělal. Ty o něčem víš?"

* * *

* * *

1 21 Konrád Locker - Mucík