Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Milan Petrák

Melodie bolesti

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Melodie bolesti

Melodie bolesti

Milan Petrák

Publikováno s laskavým svolením autora.

Zdroj http://petrak.xf.cz

Věděl jsem, že se mohu roubíku zbavit jen na malou chvíli, ale stejně mi to zato stálo. Několik hlubokých nádechů a výdechů. Víc jsem nestihl. Cítil jsem, jak mi roubík vniká zpátky skoro až do krku. Ale ta chvilka úlevy stačila, aby se mi aspoň přestalo chtít zvracet. I přes šál, který mi uvázali přes oči, jsem vnímal soumrak. Už je to půl dne, co jsem vezen v drkotajícím kočáru a netuším kým a kam.

Po obědě jsem spěchal křivolakými uličkami západní části Paříže, aby na mě nemusel orchestr před zkouškou čekat. A pak hluk kočáru řítícího se po dláždění... a tma. Přehodili mi přes hlavu kápi nebo vak. Pachatele jsem nezahlédl ani koutkem oka. V kočáru nahradil kápi šátek či šál, byl jsem spoután a umlčen roubíkem. Až po dobré hodině jsem byl schopný určit, že moji únosci jsou dva - jeden se mnou v kočáře a jeden, který kočíroval. Marně jsem se snažil zachytit z řeči mých strážců kdo jsou a proč mě unášejí. Omezovali se na nadávky na můj účet a na klení, pokud vjel kočár do výmolu. Cesta byla čím dál tím horší. Kočár poskakoval a já stále bolestivěji pociťoval tvrdost dřevěné lavice, na které jsem seděl. Odhadoval jsem, že po špatně udržované silnici stoupáme do hor. Potvrdil jsem si to při zastávce na vykonání potřeby. Stáli jsme na okraji silnice a já po opatrném předpažení narazil dlaněmi do skalní stěny.

Dorazili jsme za tmy. Vedli mě kamsi po nepohodlném kamenitém povrchu. Mé napětí se zvýšilo. Za chvíli se zřejmě dozvím, co se za mým únosem skrývá. Stal jsem se figurkou v něčí podivné hře? Mám se stát obětí zločinu? Jakého? A proč? Proč já? Nepříliš zámožný skladatel, který žil vždycky zcela v souladu se zákonem?

Vešli jsme dovnitř budovy. Ustaly nepříjemné poryvy větru a já byl i přes šál schopný odhadnout polohu pochodní na zdi. Ale strážci mě nenechali odpočinout si. Schody dolů, chodba, další schody. Konečně je mi dovoleno opět vidět. Kamenná chodba, čoudící pochodně na zdech a přímo přede mnou bytelné dřevěné dveře. Jeden z mých strážců mě s pomocí velkého nože zbavuje pout, druhý tu již není. Vyňal jsem z úst roubík a hodil jej na zem. Strážce, chasník o hlavu větší než já a náležitě svalnatý odemkl dveře a strčil mě dovnitř.

"Jídlo dostaneš za chvíli," houknul za mnou a dveře opět zamknul. Octnul jsem se v neosvětlené místnosti. Téměř u samého stropu jsem spatřil dvě malá okna, kterými se dovnitř dostávalo skromné množství měsíčního světla. Několikanásobné chrápání mě upozornilo, že nejsem sám. Drahnou chvíli jsem si namáhal oči, než jsem spatřil ležící siluety. Opatrně jsem se přiblížil k nejbližší z nich. Natáhl jsem ruku a s ležícím zatřásl. Ozvalo se polekané heknutí patřící podle hlasu staršímu muži.

"Hej, kde to jsem?" zašeptal jsem.

"Nech mě!" zasyčel ten člověk.

"Řekni mi, kde jsem. A co to všechno znamená?"

Ten podivín se ode mě odvrátil a mlčel. Byl bych pokračoval ve svém naléhání, ale ozvalo se zarachocení klíče v zámku.

"Tady máš," zabručel chasník a strčil mi do ruky misku a dřevěnou lžíci. Usedl jsem tedy, opřel se zády o chladnou zeď a dal se do jídla. Hrachová kaše bez chleba, bez kousku masa, ale aspoň jí bylo dost, abych se zasytil.

Během jídla jsem dál marně přemítal, proč jsem byl unesen. Že by tajná policie? Ale vždyť pro ni nemohu být nijak zajímavý. Nebo se mám stát objektem vydírání, ať už z jakékoli strany? Jenže já nic nemám. Ani zajímavý majetek, ani informace, ani styky. Nedává to žádný smysl. Natáhl jsem se na podlahu pokrytou slámou. Přepadala mě únava a zavíraly se mi oči. Hlavou se ale mi nepřestávaly honit otázky. Mám se pokusit vzbudit někoho dalšího? Nedopadnu stejně jako při prvním pokusu? Nedopadnu...

Vzbudily mě lidské hlasy. Otevřel jsem oči a zjistil, že jsem musel spát pěkně dlouho. Okny pronikaly do cely sluneční paprsky a mně se tak naskytl pohled na zhruba tucet lidí v rozedraných špinavých šatech. Muži i ženy, nejmladší dívce nebylo jistě ani dvacet, na druhou stranu tvořili společnost i dva starci a jedna stařena. Ale na všechny z nich bez rozdílu je velmi žalostný pohled.

Vstal jsem tak prudce, až jsem převrhl misku s vodou, která ležela vedle mě. Kromě vody jsem dostal krajíc chleba a kus sýra. Jenže já měl jiné starosti než jídlo.

Mí spoluvězni seděli nebo leželi mlčky. Ticho přerušoval jen jeden ze starců, který usrkával vodu.

"Povězte mi, co je tohle za místo? Proč mě sem zavřeli?"

Několik párů očí se ke mně otočilo. A to bylo vše. Žádná odpověď, jen tupé zírání. Rozumějí mi vůbec? Nejsou to cizinci?

"Slyšíte mě? Rozumíte, co říkám?"

"Blázne", řekla tiše žena nápadná dlouhými světlými vlasy, které jí v ulepených pramíncích splývaly po zádech. "Buď rád, že nic nevíš."

Na jejím krku jsem zahlédl jizvu, která se táhla až k rameni. A když jsem se podíval pořádně, spatřil jsem na kůži stopy po zraněních. Hrůzou se mi skoro zastavilo srdce. Byli snad podrobeni mučení? Čeká to i mě?

"Proč mi to nechcete říct?" zeptal jsem se nahlas. Opět jsem nebyl uznán za hodného odpovědi, proto jsem se rozhodl, že se s dotazy obrátím jen na jednoho z vězňů. Ale než jsem si stačil někoho vybrat, otevřely se dveře a dovnitř nakoukla holá hlava jednoho ze strážců.

"Připravte se na koncert!"

Veškeré osazenstvo cely se zvedlo a pomalu zamířilo ke dveřím. Zůstal jsem nerozhodně stát uprostřed místnosti.

"Dělej! Na tebe to taky platí."

Jenže co na mě platí? Raději jsem mlčky následoval ostatní. Aspoň se snad konečně dozvím, proč jsem byl unesen. Ale... padla zmínka o koncertu a já jsem skladatel. Souvisí to spolu?

Doprovázeni čtyřmi ozbrojenými chlapy jsme vyšli po schodech o patro výš. Ti otevřeli truhlu stojící u zdi. Zahlédl jsem v ní hromadu hadrů. Mí spoluvězni si svlékli košile a z truhly si každý vytáhl černou vestu, odhalující ramena a velkou část zad. Bez jakéhokoli studu se převlékaly i ženy, ale mě více zaujalo množství ran zhmožděnin a popálenin, které jsem na holé kůži ostatních viděl.

"Převleč se," vytrhla mě z myšlenek moje mladá spoluvězenkyně. "Byl tu jeden, který si odmítal to na sebe navlíct a Strant ho kvůli tomu nechal zaživa stáhnout z kůže."

Nepříliš povzbuzující novinka. Ale její hrůznost nebyla tak silná, jako má radost z toho, že se se mnou konečně začal někdo bavit. Radost o to větší, že se jednalo o dívku, jejíž krásu nemohla skrýt ani vrstva špíny na její tváři.

"Kdo je to Strant?"

"Brzy ho uvidíš," řekla rychle a vzdálila se ode mě. Podíval jsem se za ní a všiml si, že se jí třesou ramena.

Zavedli nás do sálu osvětleného stovkami velkých svící. Sál měl tvar chrámové lodi a zřejmě tak dříve i sloužil. Nyní ale chyběl oltář a místo lavic stálo uprostřed několik ve velkých rozestupech rozestavěných židlí z dubového dřeva, podle počtu pravděpodobně čekajících na nás.

Nemýlil jsem se. Naši čtyři strážci nás na židle usadili a znehybnili nám trup, ruce i nohy provazy. V pravé i levé uličce stály kovové trojnožky, nesoucí obrovské kovové talíře. Rozžhavené dřevěné uhlí, jímž byly tyto talíře naplněny, bylo velmi pochmurnou předzvěstí toho, co se má v tomto sále odehrát.

Od první chvíle jsem si byl jistý, že ten muž, kráčející ke kazatelně, je zdejším pánem. I když mu muselo být přes padesát, měl pevnou chůzi a působil na první pohled sebevědomým dojmem. Tak to je tedy Strant. Usedl do kazatelny opatrně, aby si neponičil sváteční šaty.

A pak... pak jsem přestal věřit smyslům, že slouží vskutku mně a ne ďáblu, jenž se rozhodl učinit mě terčem svých šprýmů. Na vyvýšený stupínek v popředí sálu se postavil vytáhlý muž ve fraku a já v něm poznal... Ale je to opravdu on? Vždyť Gareaux před šesti měsíci zemřel. Alespoň byl považován za mrtvého. Jeho tělo nebylo nikdy nalezeno. Osobně jsem se s ním znal. Vídávali jsem se při všech významných událostech a přátelsky jsme spolu soutěžili o přízeň publika.

Gareaux se uklonil směrem ke kazatelně, chopil se taktovky a začal dirigovat. A já pochopil. Strážci, řízení Gareuxem, uštědřovali tu jedné, tu jiné oběti šlehnutí bičem či dotek horkým železem. Výkřiky týraných vytvářely pravidelné vzory. Ale to přece není hudba! Takhle hudba nemůže vznikat!

Šlehnutí bičem bylo tak ostré, že jsem se ani já neubránil zaúpění. A další... Přestal jsem vnímat výkřiky ostatních. Nevím, jak dlouho to celé trvalo. Netuším, kolik šlehnutí jsem obdržel. Jen tím, že mi ze zad zbyl jen zkrvavený cár kůže, jsem si byl jistý.

"Bravo!" zvolal několikrát Strant. Gareaux se hluboce uklonil, strážci odložili své nástroje a přidali se k němu.

Teprve když Strant odkráčel, jsme byli odvázáni. Stařena a jeden ze starců nebyli schopni chůze. Strážci je nevybíravě zvedli ze židlí a vlekli za námi. Již jsem chápal zamlklost svých spoluvězňů. Kolikrát již museli tímto hrůzným představením projít?

Seděli jsme na podlaze cely. Čerstvá zranění nám nedovolovala lehnout si či se alespoň opřít. Rány nesnesitelně pálily. Snad celé hodiny až do ranného odpoledne vyplňovalo celu jen bolestivé sténání.

"Jak ses sem dostala?" zeptal jsem se.

Odmlčel se a vychutnával můj zmatek a nejistotu.

Usedl ke klavíru a vcelku obstojně přehrál několik taktů.

"Poznal jste to dílo?"

"Doufám, že se již brzy mohu těšit na vaše nové dílo. Romanci, fantazii, capriccio, to už nechám na vás. Kolik času budete potřebovat?"

"Asi měsíc," odpověděl jsem váhavě. Jeden měsíc bylo podle mého odhadu nejdelší časového období, které by Strant ještě nemusel považovat za drzost. I tak na mě pohlédl s podezřením v očích.

"Měsíc? Gareauxovi stačilo pokaždé pár dnů. Máte týden. Rufus vás seznámí se vším potřebným. Jen nezapomeňte do své skladby zahrnout i Gareauxův hlas. A hlavně nedělejte stejné chyby jako on!"

Během následujících dnů jsem Stranta vídal pravidelně při obědě a večeři. Neustále opakoval, jaká je pro něj čest, že se se mnou může pravidelně setkávat. Hovořil o svých názorech na moje skladby, které znal - mimochodem jeho postřehy byly povrchní až směšné - a o důležitosti skutečného prožitku. Ani tato sezení s pánem hradu nic neměnila na skutečnosti, že jsem zůstával pouhým vězněm. Zamčené dveře mi znemožňovaly dostat se byť třeba jen na nádvoří a Strantovi sluhové mi stále tykali a chovali se ke mně neurvale.

Jak se ukázalo, Rufus, jenž mě měl zasvětit do zdejšího způsobu komponování, nebyl nikdo jiný než onen starý známý svaloun. Dal mi zápisy Gareauxových skladeb a vysvětlil, jek se který vězeň jmenuje. Nahlédl jsem do jednoho z archů. Primitivnější už ten zápis být ani nemohl. Gabriel - bič, Guy - bič, Jules - železo, Evelyn - železo... bože, to ne!

Skladbu pro Stranta jsem měl hotovou během hodiny. Volně jsem se inspiroval svým koncertem pro smyčce, nic nového jsem nevymýšlel. Opil jsem se, načrtnul pár motivů ze svého koncertu, které jsem si pamatoval a se zaťatými zuby je převedl do zrůdné podoby, kterou si žádal můj věznitel. Jen na jedno jsem si dával pozor - aby mučení horkým železem nevyšlo ani jednou na Evelyn.

Strantovi jsem zatajil, že skladba je již hotová. Naopak - když na ni zavedl řeč, líčil jsem mu, jak na ní pracuji a kolik námahy mě to stojí. Čím více ho přesvědčím o obtížnosti komponování, tím méně toho po mně bude chtít.

Zbytek času jsem trávil návštěvami Strantovy knihovny. Četl jsem, abych zapomněl, kde jsem a co se ode mě požaduje. Vždy jsem měl ale po ruce brk a osnovu, abych mohl aspoň předstírat, že se mořím nad notami.

Týden uběhl příliš rychle. Den před koncertem jsem musel svou skladbu dát strážcům, aby si ji mohli "nastudovat". Až na stupínku jsem si uvědomil. že jsem se vůbec nezamyslel nad tím, jakým způsobem nám dirigovat. Ale co je na tom k přemýšlení? Budu ukazovat na oběť, na kterou přijde podle zápisu řada.

Nevím, jak je možné, že jsem si nevšiml Strantova příchodu. Viděl jsem, že strážci zpozorněli, a když jsem pohlédl na kazatelnu, on tam už seděl. Nedalo se nic dělat. Musel jsem začít s tou příšernou prací. Bylo to nesnesitelné. Řev každého nešťastníka, na kterého zamířila moje taktovka, mi rval mozek na tisíc kousků. Se zaťatými zuby jsem pokračoval dál. Když jsem se dostal až na konec, cítil jsem se snad ještě hůř, než když jsem toto představení absolvoval coby "nástroj".

Strant nadšeně aplaudoval. Strážci se mu uklonili a já si uvědomil, že i ode mě se to čeká. Vem to čert! I tak je mi na nic... ze mě samotného.

Toho večera jsem si přál spát co nejdéle, protože jakmile se probudím, nebudu ani na chvíli schopný zbavit se myšlenek na ten ukrutný výjev, jehož jsem byl aktérem. Ale ani to mi nebylo dopřáno. Byl jsem příliš rozrušený, usnul jsem až po hodinách převalování na posteli a ráno se probudil mnohem dřív než obvykle. Na celém těle jsem cítil pot. Přinutil jsem se vstát, ale přemohla mě slabost a navíc jsem se začal třást zimou. Ulehl jsem zpátky a celé dva následující dny proležel v horečce.

"Tady člověk snadno nastydne," pokyvoval hlavou Strant. "Musíte si dávat pozor na průvan."

Ale já věděl, že to nebylo průvanem. Včerejší zážitek natolik oslabil mé tělo, že jsem podlehl nemoci. Ta byla jen dalším důkazem, že příště už nesmím Strantovi ustoupit. Za žádnou cenu už pro něj skládat nebudu!

Třetího dne jsem se již cítil lépe. Byl jsem schopný opustit tu dřevěnou rozvrzanou postel a vrátila se mi chuť k jídlu. U oběda Strant opět chválil můj talent a prohodil, že se už těší na mé další dílo. Lhostejným kývnutím hlavy jsem mu je přislíbil. Jinak jsem ho ale téměř neposlouchal. V duchu jsem se zabýval důležitější záležitostí.

Po jídle jsem prozkoumával, jak silné jsou rámy oken, a na dálku jsem se snažil najít na hradní zdi místo nejsnadnější k přešplhání. Provaz se mi povedlo vyštrachat ve sklepě a propašovat pod pláštěm k sobě do pokoje již ráno.

V noci jsem ze svého pokoje sledoval, kdy na hradě utichne všechen ruch, a pak jsem ještě z opatrnosti počkal zhruba dvě hodiny. Teprve potom jsem popadl provaz a vyšel na chodbu. Stačila mi chvíle a již jsem se spouštěl dolů, úzkostlivě dávaje pozor, abych neopatrným kopnutím do parapetu pode mnou nezpůsobil hluk. Všechna hradní okna byla v tuto dobu již tmavá, jediným zvukem, který se ozýval, bylo ševelení listí na osikách a břízách, obklopujících hradní zeď. Mé napětí trochu polevilo. Seskočil jsem na zem a rozběhl se k hradní zdi. Zeď byla v dosti zuboženém stavu, předpokládal jsem, že její zdolání nebude příliš obtížné. Prsty jsem vyhledal spáru, během další chvíle vyhledala chodidla dostatečně velké vydrolené místo. Nahoru jsem postupoval velmi pomalu, ale důvodem byla spíše moje pečlivost při výběru záchytných bodů než náročnost výstupu.

Náhle mě jakási síla strhla prudce dolů. Ležel jsem na zemi, rozedřené dlaně mě příšerně pálily. Nade mnou se tyčila tmavá silueta.

"Seš náměsíčnej nebo ses jenom chtěl nadýchat čerstvýho vzduchu?" Poznal jsem svalounův hlas. "Vstávej!"

Chytnul mě zezadu za paže a dost surově strkal k postranní hospodářské budově.

"Tady ti bude líp než na tý zdi."

Strčil mě do něčeho, co zřejmě dřív sloužilo jako prasečí chlívek. Nemohl jsem se ani natáhnout, jedinou možností bylo sedět opřený o stěnu. Takto jsem zůstal až do rána. Neschopný usnout, marně se snažící najít tak pohodlnou polohu, aby mě netrápila bolest zad.

Za svítání jsem byl z chléva vysvobozen a zaveden k Strantovi.

"Velmi jste mě zklamal, pane de Sorne. A přitom jsem se vám snažil zajistit ty nejlepší podmínky." Strant se rozvaloval na divanu, ve tváři výraz zklamaného dobrodárce. Já stál před ním, čalouněná židle mi, narozdíl od mého prvního setkání s ním, nabídnuta nebyla.

"Mrzí mě to o to víc, že jsem měl s vámi velké plány. To vaše první dílko se mi moc líbilo. Možná víc, než cokoli, co jsem doposud slyšel. A to i přesto, že hudební nástroje, kterým bylo dopřáno vaší skladbu uvést, jsou již velmi opotřebované. Jistě jste si toho sám všimnul. Lidská kůže se obnovuje příliš pomalu. Pomaleji, než si mohu dovolit čekat. Proto jsem se rozhodnul své ubohé nástroje obměnit. Nedá se nic dělat, musím sehnat nové. Ale ještě předtím dovolím těm starým, aby velkolepě posloužili umění. Toužím po requiem. A budu ho mít! První skutečné requiem, které kdy zazní. Hudba doprovázená vůní krve a škvařeného masa a končící jednou velkou smrtelnou agónií. Neumíte si představit, jak moc se těším.

Tento úkol jsem chtěl svěřit vám, právě vám. Ale chápete, že vaše noční dobrodružství mě nutí pochybovat o vaší loajalitě."

&NBSP;
"To je zezdola," pošeptal Krammer.

Stačilo seběhnout se schodů a zamířit na správný konec chodby, abychom z pootevřených dveří zaslechli: "Jestli mě, pánové, hledáte, musíte sem."

Našli jsme ho v tmavé, nepříliš prostorné místnosti se spoustou dřevěných soudků srovnaných u stěny. Strant čekal za dveřmi. Bleskurychle za námi zamknul a klíč hodil mezi soudky. Část z nich byla rozbitá a vytékala z nich pryskyřice. To byl tedy hluk, který jsme s Krammerem zaslechli. Strant tu vylamoval soudky, které měly být použity při jeho strašlivém requiem.

"Já se o své requiem připravit nenechám. Koncert začíná!" vykřikl Strant a vytáhl z držáku hořící pochodeň. Plamen se prudce rozšířil po rozlité pryskyřici a přeskočil i na Strantovy nohavice. Ten v první vteřině ztuhnul, aby vzápětí s děsivým křikem vběhl přímo do náruče Krammerovi. Stačilo pár ran pěstí a Strant ležel bez vlády, stále ještě s hořícím oděvem na sobě.

Já i Krammer jsme ze sebe strhli pláště a začali jimi bušit do plamenů. Oheň se nestačil příliš rozšířit, ale hořící pryskyřice ulpívala na tkanině a pláště proměnila ve dva hořící hadry.

"Musíme od ohně dostat ostatní sudy," zasípal Krammer a hned odhodil jeden nepoškozený do druhého rohu. Tuto práci jsem musel nechat na něm. S levou rukou jsem nemohl pohnout a tlumení ohně pláštěm bylo nejvíc, co jsem mohl jednoruč zvládnout.

Krammerův nápad nám zachránil život. Několik zbylých soudků stále ještě dohořívalo, ale my se je ani nepokoušeli hasit. Teď již od nich žádné nebezpečí nehrozilo. Krammer mě coby skladatel vždy předčil. Má invence zůstávala daleko za jeho. Teď jsem viděl, že i praktický život zvládá lépe než já.

"Ještěže ten skřet stihnul rozbít jen pár těch sudů," poznamenal. "Bůhví, jestli by se nám to jinak podařilo uhasit. Někde v tom žhavém popelu asi leží klíč. Za chvíli ho můžeme začít hledat."

----------

Dorazili jsme do nejbližší vsi, našli hospodu a objednali večeři. Krammerovi a mně při únosu ani na hradě peníze nikdo nesebral, mohli jsme se si dovolit zaplatit felčara a jídlo i našim zuboženým společníkům. Pomalu, ale přece se na jejich tvářích objevovaly známky veselosti. Vyprávěli nám své příběhy a vzpomínali na svůj život před únosem. Vesměs se jednalo o vesničany, pocházející z této části Francie. Přímo v hospodě se před našimi zraky odehrálo dojemné setkání jednoho ze dvou starců s jeho dcerou a zetěm.

Evelyn za celou dobu nevydala ani hlásku. Pokusil jsem se ji oslovit během cesty, ale marně. Společníkem mi tak celou dobu byl Krammer, kterému jsem musel vylíčit vše, co se mi na hradě přihodilo.
"Řeknu vám, nebylo to nic příjemného," svěřil se mi Krammer během čekání na večeři. "Ti dva zaslechli střelbu, tak hned odběhli a o mě se nestarali. Já si rychle pouta přepižlal o kovovou hranu. Tušil jsem, že můj únos může souviset s vaším a Gareauxovým zmizením. Ale stejně bylo hodně nepříjemné, když jsem je pak mlátil tím železem a jenom doufal, že se jsem se přidal se na tu správnou stranu."

Nedalo mi to, abych se svému kolegovi neomluvil a nepřisedl si vedle Evelyn.

"Je mi líto, že to byla i moje skladba, kvůli které jsi musela ty a ostatní trpět."

Neodpověděla. Ani se na mě nepodívala.

"Té se neomlouvejte," pravil jeden z bývalých vězňů. "Po posledním koncertu přestala mluvit a jen pořád takhle kouká do prázdna."

Málem mi vyhrkly slzy. Myslel jsem, že osud již vyčerpal zásobu ran, jež mi hodlal uštědřit. Emily podle všeho přišla o rozum a byl jsem to já, kdo to způsobil. Neubránil jsem se výčitkám svědomí. Bolestivým výčitkám.

Rozloužil jsem se s Krammerem a svými bývalými spoluvězni a poprosil jednoho z vesničanů, aby Evelyn a mě odvezl do nejbližšího městečka. Již se začínalo stmívat. Přesto jsem si ve městě zaplatil kočár a vyrazil do Lyonu, kde žije jeden z mých přátel, lékař. Ještě než se setmělo úplně, hleděl jsem do Evelyných vyhaslých očí a modlil se, aby se v nich jednou opět objevila jiskra a její ústa znovu promluvila.