Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Felix Háj

Školák Kája Mařík - Díl 3.

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Školák Kája Mařík III

Felix Háj

DÍL III.

Děti zlobí

Zdeňa zlobí a Kája jí pomáhá. Už i pan lesní řekl: "Mně se zdá, že budete biti oba!"

"To je všechno jen proto, že pořád prší, vzácný pane," vysvětloval Kája.

"Na to jsem se tě neptal. Máte úkol na pátek? Zdeňa má psát číslice a ty počítat!"

"Prosím, vzácný pane, zejtra je čtvrtek a máme prázdno. To je dost času až zejtra navečer," myslil Kája nahlas.

"Anebo v pátek cestou do školy někde na pařezu, ne?" přisadila si paní lesní.

"Ju, vzácná paní, to by ani vůbec nešlo. Kdepak na pařezu!" divil se upřímně Kája a Zdeňa podotkla: "Jéje, maminko, to jsem jaktěživa neslyšela, psát na pařezu."

"Já jsem zas jaktěživa neviděla takhle povídavé děti. Na jedno slovo jich mají deset. Tak si představ, tatínku," obrátila se k panu lesnímu: "Přišly ze školy po kolena mokré! To musely jít zrovna potokem!"

Kája chtěl právě říci, že to nebylo moc vysoko, protože mají kolínka dost nízko, ale paní lesní už pokračovala: "Sotva si vzaly všechno suché, zas už byly v průseku. Třásly břízami a Kája vykládal Zdeně, to že je jako vodotrysk v zámku. Niti suché na nich nebylo. Kája si doma obul poslední suché botičky a Zdeňa má už jen ty nedělní."

Kája si teď vzpomněl, když byli právě doma, že si jedny botičky schoval, ale za nic si nemohl vzpomenout kam. Paní lesní sice říkala v době třešní: "Schovávejte pecky od třešní, dám je sušit!

Až budeme mít promočené boty, nahřejeme pecky, nasypeme je do bot a boty vyschnou jedna radost." Ale kdepak, jedna radost bylo sníst třešni a hned pecičku dvěma prsty vystřelit, strefovat se, to ano, ale sušit? Jen kdyby věděl, kam dal ty botky sušit! Paní lesní právě začínala novou kapitolu, když se Kája ozval: "Tak jsem si, vzácná paní, někam dal sušit botičky, a teď nevím kam."

"Tak vidíš, tatínku," řekla paní lesní, "ani nedávají pozor, co povídám."

"Já poslouchám, maminko," hlásila se Zdeňa, "ale zrovínka teď si vzpomínám, že jsme v poledne, než začalo pršet, vynesli na louku záclony z prádelního koše a bílili je. Panečku, konev jsme tam zapomněli!"

Paní lesní se lekla: "A což záclony?"

"Záclony?" opakoval Kája rozmýšlivě, "ju, ty tam taky zůstaly. Ty se napijou! Dali jsme do každého rohu kámen, aby neulítly. Je to jako nic."

Paní lesní s Týnou vylítly, jako když do nich střelí. Dorozuměly se jedním pohledem: Odpoledne se jim odvázala Stračena, a když začal liják, uháněla zrovna cestou od louky. Tam se zatoulala nejraději.

Pan lesní stál u okna: "Dnes se bude mít březové proutí dobře.

Jestli Stračena tancovala po záclonách, no, pomoz Pán Bůh! Jsou to naší maminky památeční."

"Pojď k nám, Zdeňo," navrhl Kája a vyběhli také. Ještě trochu mžilo. Opatrně se vyhnuli cestě vedoucí k louce a namířili k hájovně. Maminka hajná u okna zašívala, na stoličce stály

Kájovy botičky a ve světnici to docela nic nevonělo, třeba byla okna i dveře dokořán. Kája se rozpačitě usmíval. "A to jsem rád, že jsem ty botičky našel. Někam jsem si je dal uschnout."

"Někam," řekla maminka. "Do trouby jsi je dal a zavřel dvířka.

Podrážka je propálená, boty jsou zničené. Bít tě nebudu a zlobit se s tebou taky ne. Ať si to s tebou vyřídí tatínek. To takhle,

Zdeničko, s ním nebudeš smět chodit. Ten by tě naučil pěkným věcem!"

"To jsou teď smutné časy," vzdychla Zdeňa a sedla si na lavici.

"Ani nikde nic k jídlu nepodají, a co ty záclony! Ty budou vypadat!"

"No, počkej, Zdeňo, ty doma dostaneš!" vyhrkl Kája.

Hajná se prve maličko usmála a teď nesla dětem na talíři chléb, pomazaný rozdělaným tvarohem. Ale děti jedly jen tak, aby nezahálely. Přišel hajný. Maminka mu všechno pověděla a tatínek se zamyslil: "Já tě taky bít nebudu. Slyšel jsi kolikrát, jak jsou boty drahé, počkej, já ti něco povím: Dojdu ti k večeru do

Lážova pro dřeváky. Budeš v nich chodit do školy. To budou v Lážově koukat!"

Děti se vytratily. Od Baby se jasnilo, mraky se protrhávaly. Kája úporně přemýšlel. Jen kdyby dokázal, aby se Zdeňa dala přemluvit a chtěla dřeváky také. Kdyby je měli oba, už by to bylo veselejší. "To jsem rád, že budu mít ty dřeváčky, Zdeňo! Viď, že bys je chtěla taky? V nich se to, pane, chodí! Ty klapají i po pěšině. Kdyby nás pan loupežník chtěl přepadnout, uslyší klapání a bude myslit, že nás jde kolik a uteče."

"Ty je budeš nosit? To bysme ani nemohli válet sudy a utíkat trapem," zamyšleně řekla Zdeňa, které se opravdu zazdálo, že by bylo hezké, kdyby oba klapali ve škole po chodbě a po třídě. "A to by mě třeba pan řídící nevolal pořád k tabuli, protože chce mít ticho," uvažovala nahlas.

"To víš, že ne, třeba by tě do prázdnin už vůbec nevolal k tabuli. Pan řídící má moc rád ticho. Říká paní řídící, že je ,morvézní'." Kája měl radost, že má Zdeňa na dřeváky chuť.

"Jaký že je pan řídící?" ptala se Zdeňa.

"Morvézní přece. Povídala tuhle paní řídící přespolňákům, jestli budou pořád zlobit, že bude muset pan řídící do ,pemze' nebo do ,oratorium', že je ,morvézní'."

"Ju, do oratorium," hlásila se Zdeňa k slovu, známému jí i Kájovi z kostela, "tam by byl také morvézní, protože tam strejček kostelníkovic každou chvíli dupe po schodech, má tam leccos schované."

"No, tak nějak jsem tomu rozuměl." Kája si nemohl vzpomenout na sanatorium.

"Tak to já ty dřeváky taky budu chtít!" a děti se rousaly trávou do lesovny.

Na záclony ovšem zapomněly. Paní lesní s Týnou je už máchaly v páté vodě, jak je prudký déšť kalem z louky nasákl. Potichu si řekly, ještě štěstí, že se jim Stračena vyhnula.

"Maminko, prosím vás, kupte mi dřeváky!" vrazila Zdeňa do kuchyně. V Kájovi hrklo, když viděl záclony v neckách. Proto se držel trochu pozadu.

"Tož se podívejte, jakou jste nám přidali práci! Za trest dostanete k večeři krupkovou kaši hodně česnekovanou a ve čtvrtek se celý den nehnete z domu ani na krok!" Paní lesní nedbala na

Zdeniny protesty a děti se odklidily do Týnina pokojíku, kde měly pod oknem bednu s dřevěnými špalíčky. Venku se znova silně rozdeštilo.

"Copak ve čtvrtek," šeptal Kája, "to nás za chvíli sami pošlou do lesa, ale ta krupková kaše! To budou mít ledviny hlad! Nedostanou vůbec nic. Česnek zůstane v hubičce a krupky polezou pomaloučku do žaludku a zejtra budeme pořád myslit, že kousáme česnek."

"Do hájovny vzkážu, co jste provedli, aby vám k večeři nedali vůbec nic," ozvala se paní lesní mezi dveřmi.

Kája zrovna postavil ze špalíčků loupežnický hrad. Zdeňa chtěla něco přidat, strčila do "základů" a špalíčky se s hlukem sesypaly. Kája je chtěl zachytit, ale jak se vzpřímil, vrazil ramenem do dřevěného věšáku, v němž trčely plechové pokličky, věšáček se vypnul a poklice s ohromným hlukem křáply o zem.

Paní lesní se chytla za hlavu a vykřikla. "S vámi už to dnes není k vydržení! Jsem z vás celá nervózní. Kdyby tak nepršelo, sama vás vyhodím ven."

Kája se na ni s účastí podíval: "Zrovínka jako pan řídící, vzácná paní! Taky je morvézní a nejspíš musí do oratorium. Mohla by tam vzácná paní s ním anebo do pemze."

Pod otevřeným oknem se rozesmál pan lesní. Paní se rychle otočila mezi dveřmi, přibouchla je a vyběhla na chodbu.

"A to slyším pěkné věci, maminko! Kája tě posílá s panem řídícím na oratorium."

Paní ho zatáhla do pokoje. Tam se teprve i ona rozesmála a nakonec řekla: "Já vím, že děti neměly špatný úmysl, ale potrestané být musí. K večeři dostanou krupkovou kaši a ve čtvrtek se nesmějí hnout z domu."

"No, to první budiž! Ale celý den se nehnout z domu, maminko?

V půl dvanácté je vystrčíš sama ze dveří. Ale půjdu jim domluvit." Dříve šel poslouchat pod okno.

Kája vykládal Zdeně: "Musíme se před večeří něčeho najíst, aby se nám už té kaše nikam moc nevešlo."

"Bodejť," řekla Zdeňa. "U nás jsme dnes ani nesvačili. Musíme si říct!"

Pan lesní se vztyčil u okna: "Vy jste nesvačili? No, svačinu dostanete, ale k večeři vás ta krupková nemine. A děti! Víckrát ať vás nenapadne tropit takovou neplechu jako dnes."

"Tatínku, prosím vás, kupte mi dřeváky!"

"Dřeváky?" podivil se pan lesní. "Tamhle u chléva jsou troje, vyber si!" A šel do kuchyně: "Maminko, děti nesvačily."

Za chvíli seděly u svého stolečku.

"Maminko, prosím vás, ať mi koupí Týna v Lážově dřeváky!"

Nejdřív se paní lesní smála, pak se začala zlobit. Zdeňa se domáhala dřeváků a nakonec z ní vyhrklo, že Kája půjde zítra do školy v dřevákách a ona taky.

"A to je jiná!" pochopila teď paní lesní. "To on Kája něco doma provedl a za trest dostane dřeváky. Promáčel všecky botky, to bude ono."

Kája se hrozně divil, jak to mohla vzácná paní uhodnout, a ta řekla: "Kája je dostane, protože zlobil, a ty taky. Oba z trestu, rozumíš? Týno, dojdeš pro ně!"

A pan lesní dodal: "Ať si v pátek leje jako z konve, půjdete v dřevákách! A zítra ani krok z domu! Maminko, vař tu kaši. A vy si jděte vedle hrát, ale potichu!"

Dětem se ani moc do hry nechtělo. Až si vzpomněla Zdeňa, že by mohli louskat ořechy. Tamhle na zdi visí dva pořádné plátěné sáčky.

Zdeňa otvírá dveře: "Maminko, prosím vás, smíme si vzít pár ořechů?"

"I vezměte, ale opatrně je sundejte ze zdi!"

"Heleď, Zdeňo, mohli bysme třeba dělat krupobití. Tamhle v koutě je srovnáno kolik rovných plechů. Nastavíme je pod sáček, vlezem si na lavici, já to podržím zespodu, ty rozvážeš provázek, trochu to nahneme a pár si jich shodíme na plechy. To budeš koukat, jak to bude bubnovat. Ale jen málo! Víš, že je vzácná paní taky morvézní. To bude jako nic."

Plechy jsou rozloženy po zemi, Kája drží, Zdeňa rozvazuje. Ale veliký sáček je přivázán provázkem ke skobě. Teď se uvolnil, ořechy zaharašily, hořejší půlka sáčku se převážila. Ořechy se zrovna v proudech lily na plechy.

Kája se polekal, povolil ruce, a co v sáčku zbylo, s ohromným hlukem dopadlo na plechy. Kája se sešinul na kraj židle, ta se nahnula, Zdeňa se chytla oběma rukama druhého sáčku s ořechy a zavázání povolilo. Kája sletěl ze židle do ořechů a pokliček s hroznou ranou. Za ním a na něho se sypaly ořechy z druhého sáčku a sletěla i Zdeňa - zrovna na Káju. V tu chvíli vrazili do dveří lesních i Týna. Kája právě lezl z ořechů a pokliček a už strašil

Zdeňu: "Počkej, Zdeňo, ty dostaneš!"

Zdeňa, která seděla na zemi a držela si loket, se ohradila: "Kdo chtěl dělat krupobití - já?"

Pan lesní řekl důrazně: "Venku prší, tady děláte jen darebáctví a neplechu. Já musím mít k práci ticho, do večera jsou ještě dvě hodiny, já vás zavřu na půdu." Také hned otevřel dveře u půdy.

Pro jistotu se zeptal v kuchyni: "Není na půdě nic, co by tam mohly zničit nebo čím by si mohly ublížit?"

"Nic, vzácný pane! Jen horko je tam, čtyři zamčené kufry a obilí."

Copak půda v lesovně! Čistá a rozlehlá a děti tam samy ještě nikdy nebyly. Jen za Týnou tam někdy zaběhly. Sedly si na trám...

"Tak co bysme dělali?" ptal se Kája.

"Nejdřív se podíváme, co tu je," navrhovala Zdeňa. "Heleď Kájo, tamhle nahoře na trámu jsou přivázané králičí kůže."

"Hm, jsou! Vycpané slámou, aby vyschly. Pane, ty jsou asi suché!

Já bych je třeba sundal, natáhl bych si je na ruce a nohy a dělal bych třeba hrocha."

"Hrocha!" divila se Zdeňa Kájově moudrosti. "Co je to hroch? To on má králičí nohy a ruce?"

"No, to nemá. Ale páťáci mají ve třídě na obrázku hrocha, ten ti má nohy! Vypadá asi, asi jako velká kravička, jenže jináč," pokoušel se Kája dosáhnout na kůže, a šlo to. Shodil je všechny.

Zdeňa že taky bude dělat hrocha. Kája jí navlékl kůže na ruce a nohy, přivázal je kousky provázku, pak je navlékl sobě. Ale to pořád ještě nic nebylo, třeba Kája pobíhal po čtyřech.

Zdeňa řekla: "Máš moc člověčí hlavu, a to nic není."

Kája se rozhlížel: "Heleď, tamhle je moučnice! Třeba bys mě mohla trochu pomoučnit."

Otevřeli víko hluboké truhly. Mouky tam bylo málo, jen tak na dně.

"Dosáhneš tam, Zdeňo?"

"Kdepak!"

"Tak já sám," přehnul se Kája přes okraj moučnice. Protože důkladně, to se ví, že se tam překulil. Trochu mu zadunělo v hlavě, ale to hned přestalo.

"Jéje, Kájo, tys tam spad!"

"Ba ne, to já schválně," zalhával Kája.

"Tak se tam otoč, ať nejsi tak člověčí!" radila Zdeňa a Kája se točil.

Zdeňa dostala nápad. Na půdě měli vždycky pro všechny případy nádobu s vodou a hrnek. Zdeňa nabrala a ulévala na Káju. Což o to, příjemné to bylo! Na půdě bylo nesmírné vedro. Ale voda smíchaná s moukou se měnila v řídké těsto a Kája zavolal: "Teď je ze mne hroch a budu tě honit." Vyšvihl se z moučnice a Zdeňa s radostným pokřikem před ním utíkala. Pane, to byla honička! Kolem komínů, přes trámy, sem tam.

Pan lesní se zabral do účtů. Jako ve všem vždy, byl svědomitý i teď. V duchu si poliboval: "V tichu se to dobře počítá." Na děti zapomněl. Za chvíli slyšel bouchnutí. To se Kája vyšvihl z moučnice. Potom zaslechl pravidelné dunění. To se děti honily po půdě. Rozvířily prach, výskaly, Zdeňa křičela, když po ní Kája vztahoval ruku, seskakovala z trámů. Kája si namočil ve vodě ruce, Zdeňa ho přeskočila, postrčila a už se válel v hromadě žita. Vtom vyběhl na půdu pan lesní. Chtěl se hodně zlobit, ale když se podíval na Káju, plného zrní, zamračil se, zahrozil a honem se vracel. Ze schodů se ozval: "Uvážu vás ke stolu!"

Nahlédl do kuchyně: "Už jste vypraly ty záclony? Tak teď vyperte

Káju a Zdeňu taky!"

Kája se potýkal s provázky a ne a ne je rozvázat, když přiběhla

Týna. Spráskla ruce, stáhla kůže, proklepala je, otřela, jak se dalo, stáhla je i Zdeně, třepla oba přes ruce a řekla: "Dolů se umýt a hned!"

Paní lesní si je zavolala "na slovíčko" do pokoje. "To bude slovíček," pomyslil si Kája. A bylo! Děti musily slíbit, že už budou opravdu hodné. A potom přinesla Týna každému talíř krupkové kaše. Zdeňa odtáhla nosíček a Kája byl nápadně brzo hotov s modlitbou před jídlem. Nabral si malou lžičku a pomalu jedl.

Zdeňa kroutila hubičkou.

"Ta je sytá," povídá Kája.

"Ani ne tak sytá jako zdravá," řekla Týna. "Nedostaneš choleru...!"

"Já bych ji taky ani nechtěl. Ta musí pálit! Povídal tuhle tatínek: "Jestlipak víš, maminko, že teta kovářovic pila dnes u

Štulců ,choleru'? Že si radši neuvaří praženku pro starý žaludek!"

Paní lesní prohodila: "To není cholera, to je taková kořalka. ,Morella'. Cholera je zlá nemoc. Tož radši honem jezte, ať ji nedostanete!"

Kája měl "krupkové" už zřejmě dost. "Tak vida! A to si, vzácná paní, honem taky vezměte od Zdeni a Týna může dojíst tohle, abyste ji nedostaly. A kousek můžeme nechat vzácnému pánovi."

Protože mu nikdo neodpovídal, povzdychl si: "To to nějak stydne, vzácná paní! Naše maminka říká, že do studeného jídla nic není.

To nic nevydá. A hubička mi už čpí jako - jako - hroch. My jsme si dnes, vzácná paní, hráli na půdě na hrocha."

"Mlč a jez! Z kaše se ještě kouří," řekla Týna. "A ty, Zdeňo, taky! Zrovna jsi dvakrát nabrala."

"To jsem si ani nevšim, Týno, že se z ní kouří. Jistě! A to musíme čekat, až vystydne. Naše maminka říká: Jen ne moc horké!

To by ti popraskala na zoubkách ,galzúra'. Jéje, Zdeňo, pojď honem uklidit ty pokličky a ty ořechy! Týna by měla večer nohy samou skořápku!"

A než se paní lesní i Týna vzpamatovaly, děti horlivě sbíraly ořechy a sypaly je do sáčků. Nemohly ovšem říkat nic, protože děti si musily vždycky uklidit všecko, co rozházely.

"Vzácná paní, už by se jim to mohlo odpustit. Já bych jim přinesla mléko nebo polévku."

Ale paní lesní řekla: "To nejde, Týno! Pán to schválil, dnes už nic nedostanou."

Hnedle bylo v pokojíku uklizeno. Sáčky stály opřené o zeď, pokličky se dívaly z dřevěného věšáčku hloupoučky do světa. Kája chytil koště a zametal. Za chvíli hlásil: "Už je to, prosím, uklizeno a já abych zas běžel domů. Naší mamince se jistě po mně stýská. Tak dej Pán Bůh dobrou noc, pozdravujte doma a buďte všichni zdrávi!" Než se kdo nadál, vyklouzl ze dveří a uháněl domů. Vzpomněl si sice na Zdeňu, co si tam asi s talířem

"krupkové" počne, ale pomyslil si: "Ona by od krupkové od nás taky utekla."

Pan lesní pověděl v hájovně, jak děti vyváděly, ale také dodal, ať už Kájovi nic k jídlu nedávají, aby si uvědomil, že je to za trest.

Maminka také věděla, že nemyslily nic zlého, ale přece se na Káju zlobila. A jak přiběhl s vyznáním: "To se mi po vás stýskalo, maminko," řekla: "Mně ani trochu. Maminkám se stýská jen po hodných dětech a ne po takových uličnících, jako jsi ty. Já se jen divím pánovům, že dovolili, aby s tebou Zdenička kamarádila.

Taková to byla hodná holčička, a taky už zlobí. Když to půjde takhle dál, děti, děti, modlete se, aby vám Pán Bůh věku ukrátil, jako to říkala nebožka babička, když jsme dováděly na peci."

"A jéje, maminko, tak vy jste taky zlobila?"

Maminka si pomyslila, tímhle že si neposloužila. Proto hned obrátila řeč: "Zítra nesmíte na krok z domu! Buď budete tady, nebo v lesovně, ale žádné pobíhání a nic takového!"

"Co to je, maminko, aby nám Pán Bůh ,ukrotil vněku'?"

"Už dej pokoj, pomodli se a spát!"

"Ju, maminko, spát, když mi kručí v ledvinách a hubičku mám plnou česneku!"

"Máš-li hlad, v troubě je krupková kaše."

"A jéje! Vy jste, maminko, taky dělala krupkovou? No, kdyby přišla chorela, ta by se lekla a hned by utekla. To je krupek! A toho česneku!"

"A těch řečí, Kájo! Už jsem řekla!"

Kája klečí a chce se modlit, ale pořád myslí na něco jiného. Mají se modlit, aby jim Pán Bůh ukrotil vněku, a neví, co to je. A chorela není pití, chorela je zlá nemoc a nemá ráda krupky s česnekem. On taky ne. Když jej s maminkou sázejí na zahradě, říká: "Už dost, maminko, třeba by se do něj daly housenky." A maminka říká: "Česnek není karfiól, sázej a mlč!" Jen to je mu divné, že ten, kdo je velký, pořád říká malým: "Dělej a mlč!"

"Sázej a mlč!" "Počítej a mlč!" Nebo jako o procesí řekla teta

Čížkovic: "Mlč a zpívej!" Jako by to šlo! A Kája se zasmál, když si na to vzpomněl.

"A to je mi divná modlitba," řekla maminka, "když se při ní směješ. Znova a pořádně!" A sáhla na skříň po proutku. "A nahlas!"

Kája se modlil hlasitě a až nakonec zašeptal: "Pane Bože na nebi, vněku mi neukroť, protože já nevím, co to je!"

Kája leží na postýlce a vzdychá. Zatrápený česnek! Pořád se mu zdá, že má plnou hubičku česneku. "Maminko, prosím vás, je jablíčko jídlo?"

Maminka trochu usmířená Kájovou upřímnou modlitbou neprozřetelně odpovídá: "Jablíčko? A to je jen ovoce, to nic není!"

"To jsem rád, maminko, prosím vás, přineste mi jedno, ať přestanu vonět ten česnek!"

Co měla maminka dělat? Přinesla dvě pěkná jablíčka. Kája je schroustl, zaliboval si, že jsou tuze dobrá, a usnul. V lesovně to dopadlo hůř. Kája přece jen snědl skoro půl talíře krupkové, ale Zdeňa jen tak ďobla. A ne a ne! Že nechce. Že chce koláč od oběda. Dostala proutkem.

Neklidně bylo nad krajem. Maminka Noc se večer zlobila.

Chlapečkové-větříčkové nechtěli poslouchat. Poručila jim spát, ustlala jim růžové postýlky, natřásla peřinky a chlapečkové-větříčkové se pořád honili, pořád si povídali.

Maminka Noc se rozzlobila, chytila jednoho chlapečka-větříčka za druhým, každému jich pár našupala stříbrným proutkem, otevřela dveře a všechny je vystrčila ven. Když nechcete spát, budete se honit do svítání po lesích!

A tož se větříčkové honili, hádali, a potom už se jim chtělo spát. Zlobili se, že mají doma zavřeno a maminka Noc jim klíče nedala. Proto, když se Kája probudil a zadíval se ven, hned si pomyslil: "A to je dnes venku k ničemu. Mráčky se honí, střechy jsou lesklé, to ono prší každou chvíli."

Jak by ne? Synkové maminky Noci proháněli drobné mráčky, profukovali je, až začaly plakat. Jejich nesčetné slzy padaly na střechy, lesy a zem jako drobný déšť.

Kája a Zdeňa si "potichu" hrají v lesovně

Kája se načisto probudil, když maminka nesla mléko od Lysky.

"Abys vstával, Kájo! Víš, že dnes nebude žádné lítání a běhání.

Napíšete si ráno úkol!"

Kája vzdychl tak hluboce a těžce, až se nad ním peřinka zachvěla:

"Já bych, maminko, nikdá malým klukům hned po ránu nepřipomínal úkol."

"Tak jen moc nemluv a vstávej!"

"Vy jste, maminko, moc ráda psala úkoly?"

"Bodejť ne! Každé hodné dítě rádo píše úkoly!"

Kája si nejdřív pomyslil, že maminka už je hnedle jako pan řídící. Ten taky pořád říká "hodný žáček" a tak všelijak. A hned potom se v duchu hrozně podivil, že maminka ráda psala úkoly.

Pravda to bude, protože maminka nikdy nelže, ale žádný kluk úlohy rád nepíše. Pro jistotu se ještě zeptal: "A taky jste, maminko, musela psát do sešitu, na řádky a rovně, a když to bylo šejdrem, taky se pan učitel zlobil?"

Maminka si už dala pozor, protože řekla: "Na mě se nikdy pan učitel nezlobil, protože jsem vždycky psala rovně."

"A to já zas ne, maminko! Ruka by chtěla psát rovně a pero pořád šejdrem."

Kája snídal doma dvakrát. Potom řekla maminka: "Buďto dojdu pro

Zdeničku a budete celý den tady, nebo doběhneš do lesovny a budete celý den tam!"

"A to já bych se šel, maminko, zeptat Zdeni, jak to chce."

"Žádné ptaní! Jdi tedy tam, ale to ti povídám: Jak uslyším jedinou žalobu, bude večer zle!"

Kája se plouhá mokrou travou. Kdyby aspoň sluníčko svítilo! Snad by je přece vzácná paní pustila do lesa. Celý den být doma!

Propánakrále! A to tedy, když vzácná paní je "morvézní", aby si hráli potichu. A to vůbec nejde. Na co by si to hráli, když při všech hrách se musí křičet a běhat? Pan řídící říká: Když nemáte co dělat, opakujte si počty! Ju, oni nemají co dělat! Oni vůbec mají pořád co dělat. Kdepak by mohli počítat!

Kája šel a vzdychal. Rozhlaholil se nad ním pan lesní: "A já pořád, že je takový vítr, a zatím to Kája vzdychá. Copak se ti stalo, chlapče?"

"Pán Bůh rač dát dobré ráno!"

"A to jsou k nám hosti," pokračoval pan lesní, "a dál už to umím nazpaměť, ale jářku, co vzdycháš?"

"Vzácný pane, dnes vůbec nebude žádný čtvrtek, když nesmíme z domu."

"To nebude, to máš pravdu," zvážněl pan lesní. "Milý Kájo, kdo roznáší památeční záclony po lukách a zapomene je tam, když prší, ten musí něco zkusit. No, budete si hrát třeba na školu, nebo ,černý, bílý, jo, ne'."

Kája se podíval na pana lesního trochu vyčítavě: "Vzácný pane, ,černý, bílý, ju, ne', to je vůbec jen pro holky a pro víc, ne pro dva lidi. A řek bych Zdeně: než ti dám ,fant', musíš oběhnout pětkrát trapem lesovnu, když nesmíme z domu? A vůbec to není žádná hra, když se při tom pořád nekřičí a neběhá!"

"A copak včera říkala maminka?"

"Jéje, vzácný pane, moc toho maminka povídala. Taky, že se máme modlit, aby nám Pán Bůh ukrotil vněku."

V lesovně přivítali Káju slovy: "Tož dnes budeš celý den se

Zdeňou pod střechou!"

Do té chvíle sluníčko nevysvitlo, ale hned teď se zvesela rozběhlo, zasvítilo, zahřálo.

"Jako naschvál," řekl si Kája.

S chutí se Zdeňou posnídal a paní lesní řekla: "Nejdřív si napíšete úkol a pak si budete potichu hrát. Je mnoho her, při kterých se nemusí křičet. Třeba na schovávačku. To se přece jen zavolá: Už? A odpovídá: Už! Anebo na školu."

Kája by byl s chutí řekl, že mají dost školy za celý týden a ve čtvrtek že vůbec o ní nechtějí slyšet, ale věděl, že by to bylo marné. Proto chtěl zachránit, co se dá, a navrhl: "Anebo na polednici, jak říkají páťáci tu báseň. Já bych dělal polednici,

Zdeňa ,u lavice dítě stálo'."

A Týna dodala: "Z plna hrdla křičelo. Já vím, to by bylo něco pro vás. Holečku, dnes musíte být zticha. Odpoledne půjdu pro dřeváky."

"To byste mohla, Týno, radši hned, anebo my bysme tam doběhli jako nic a potom bysme se v nich tady učili chodit," myslil Kája hlasitě.

"Radši ne," řekla Týna, "to by byl rámus. Mě taky dnes bolí hlava."

"Jéje, vás taky, Týno? To asi taky budete morvézní a budete musit do oratorium. To tam bude hnedle celá lesovna. Můžete tam skládat jesličky. Strejček kostelníkovic je tam má schované."

"A ty máš zase vejřečnost," podivila se paní lesní. "Víš-li, že teď mnoho zbytečně mluvíš? Tamhle ke stolečku a psát úkol!"

Děti se ztišily. Za chvíli se po nich Týna podívala, rozesmála se; Kája vyvaloval na Zdeňu oči, otvíral hubičku, ukazoval do ní, rukou se rozháněl směrem k hájovně, prstem na stole dělal kola, zas jako by nad kola palcem a ukazováčkem něco drobil a hned dával do pusy a olizoval se.

"To já jen ukazuju potichu, že naše maminka dnes bude péct lívance s povidly, sypané tvarohem," podotkl suše, a Zdeně pošeptal: "Na úkol je času, jéje! Sluníčko svítí!"

"Pište, děti," řekla Týna, "nebo zavolám vzácnou paní!"

Kája se pořád vrtěl, ale přece počítal. Zdeňa smolila číslice. Za chvíli byly hotovy.

"Teď bysme třeba něco snědli," hlásila se Zdeňa.

"Už?" lekla se Týna. "A to je brzo. To abychom dnes vařily jen pro vás. Teď si chvíli hrejte, ale potichu, nebo mi praskne hlava!"

"Jéje, Týno, a kde by vám praskla? Nad nosem anebo v tejle? A to bych moc rád viděl! Jestlipak by vám z ní něco vypadlo?"

Týna zmizela v chodbě a Kája rozvíjel myšlenku: "Třeba kdyby jako sama spadla žehlička s plotny, třeba by se Týna lekla a trochu by jí hlava napraskla. Ta by koukala, Zdeňo, viď?"

"No, a třeba bysme musili pro pana doktora do Lážova. Mě už tak bolí nohy od sezení! A netekla by Týně krev?" ptala se Zdeňa.

"Kdepak! Tuhle povídal pan učitel Vojtovi Brabencovic: ,Ty nemáš v hlavě mozek, ale slámu!' Copak tam asi má Týna?"

Zdeňu už zřejmě ta prasklá hlava omrzela. "Už radši aby tu byly dřeváky!"

Kája hned změnil směr rozmluvy: "Copak, hezké to bude, ale nejspíš se nám budou kluci smát. Víš co? Řekneme jim, že je máme proto, abysme měli čím bacit po hlavě pana loupežníka. Pojď si hrát na schovávačku!"

V široké chodbě lesovny bylo dost úkrytů. Byl tam výklenek se skříní, vysoký dřevěný věšák, ověšený kabáty a deštníky, starodávný prádelník a za ním malý výklenek.

"Nejdřív budeš jukat ty," rozhodl Kája, "tuhle ve ,kvelbíku'," a zavřel dveře. "Až zavolám ,už', hledej!" Zavřel a rozhlédl se chodbou. První mu ovšem padl do očí věšák. Hned jak se do těch kabátů dobýval, zdálo se mu, že se kejklá. Ale přece jen se tam schoval. Než se pořádně uvelebil, věšák se překotil, praskly dva deštníky a špička věšáku rozbila sklo velkého obrazu, představujícího štvanici na jelena. Ale nade všecky zvuky vynikl jasný hlásek Kájův volající: "Už!"

Paní lesní vyběhla s Týnou, i Zdeňa. Kája se vybaloval z kabátů a z ruky mu tekla krev. Řízl se o střepinu.

"To bych rád věděl," vcházel pan lesní právě do dveří, "kdo dětem dovolil hrát si v domě na schovávačku. Nebo to byl tvůj nápad, Kájo?"

"Ba ne, tatínku," pospíšila si paní lesní, "to já jsem jim řekla: ,Hrajte si na schovávačku, to je taková tichá hra'!"

"Moc tichá, maminko, to vidíš. A ten věšák ať už je pryč! Kájo, vymyj si pořádně ruku, zavážu ti to!"

"A to nic není, vzácný pane, to ani za to nestojí."

Ale pan lesní už ho hnal k umyvadlu.

"Jaképak je příští číslo programu, maminko?" zeptal se pan lesní.

Kája se honem ptal: "Nepraskla vám hlava, Týno?"

"Jděte do Týnina pokojíku a hrajte si se špalíčky!" rozhodla paní lesní a dala každému krajíc namazaného chleba.

Když se za dětmi zavřely dveře, podíval se pan lesní po hodinách:

"A to je teprv půl osmé, maminko."

"Bolí tě to, Kájo?" zeptala se Zdeňa.

"To nic není, to jen tak trochu, než se to usadí. Budu ti povídat pohádku, chceš?"

Zdeňa radostně kývla hlavou a sedla si na stoličku.

"Tak byl jednou jeden král a ten se jmenoval, ten se jmenoval, víš, král se může jmenovat všelijak, a tenhle se jmenoval

Rozmarýna. A ten král měl ovečky. Jéje, Zdeňo, ten ti měl oveček, že je nemohl nikdá spočítat!"

"Bílé byly?" ptala se s účastí Zdeňa.

"Taky bílé, a taky modré a červené, zelené a kostkované, ju, taky měl jednu zlatou. A najednou tam k němu přišla Červená Karkulka a povídala, že ji sežral vlk i s babičkou."

"A Kájo, jak tam mohla přijít, když byla sežraná?"

"To ona tam přišla v tom vlku."

"A její babička byla taky v tom vlku?"

"A kde by byla, když je obě vlk sežral?" rozčiloval se Kája,

"vůbec mlč a poslouchej! A ta Karkulka povídala, že měli včera k večeři krupkovou kaši s česnekem."

"Zrovna jako my," vzdychla Zdeňa.

"A pan král povídal, to já ti musím koupit u Buchtů dort, a potom, potom rozřízl kudlou vlka. Ten vzal nohy na ramena a utekl, a babička s Karkulkou a s panem králem šli k Buchtovům, a pak král dal panu Buchtovi slepičku, která snáší denně sto vajec, a ten jim dal za to dort - a tak potom šli domů."

"A kde byly ty ovečky?" nebyla Zdeňa spokojena s náhlým koncem pohádky.

"Ty se nejspíš pásly."

"Ta zlatá taky?"

"Ju, kdepak! Ta zlatá, ta zlatá byla v kleci, a když pan král

Rozmarýna neměl peníze, tak si ustřihl kousíček zlaté vlny a zas měli živobytí."

"A kam šla ta babička?"

"No domů, kam by šla? Zamkly se do perníkové chaloupky a už tam víckrát nikoho nepustily."

Zdeňa vzdychla. Po chvíli řekla: "Pohádka o perníkové chaloupce je jiná."

"No, to je zas jiná pohádka," rozhodl Kája a dodal: "Mně se zdá, že mi už nabíhají nožičky od sedění. Počkej, budeme si hrát potichu na polednici. Dívej se tamhle oknem! Až řeknu ,teď', obrátíš se a budeš potichu říkat ,z plna hrdla křičelo'."

Zdeňa se poslušně obrátila, Kája stáhl bílou přikrývku s Týniny postele, zabalil se do ní celý, i hlavu, do ruky vzal smeták a řekl změněným hlasem: "Teď!"

Zdeňa se obrátila, trochu se lekla a začala opravdu "z plna hrdla křičelo". A Kája přes její křik uplatňoval další verš básně:

"Bodejť jsi jen trochu málo, ty cikáně, mlčelo!" Ale v tom odhodil přikrývku a řekl: "Tohle neměla říkat polednice, to měla říkat ta matka. Počkej, třeba by si šla Týna zahrát."

Dveře se prudce otevřely, paní lesní zavolala: "Co tak ječíš,

Zdeňo? Tohle už není k vydržení! Hlava mě bolí k prasknutí, a vy ne a ne být zticha. Týno, provázek! Přivážu je ke stolu."

Za chvíli měl Kája provázek otočený zlehka pod kolínkem jako

Zdeňa a druhé konce byly uvázány k nohám stolu.

Děti osaměly. Chvíli bylo ticho. Za chvíli zkusil Kája popotáhnout stolkem.

"Zdeňo, heleď, hejbá se!"

"A co?" řekla netečně Zdeňa.

"No stůl! Táhni taky! Přitlač hlavu zespodu na stůl, nadzdvihuj, já taky, potichu jej dotáhneme k oknu. Provázek stačí, je dosti dlouhý. Sednem si na okno a budeme aspoň koukat ven."

Děti se opřely o stůl hlavičkami, stůl se naklonil, s křápotem se svezla se stolu ošatka s vejci a za ní druhá, ta rozprášila kolem mouku. Hned tu byla vzácná paní i Týna. Kája měl ve vlasech několik roztlučených vajec, Zdeňa byla plná mouky. Nikdo ani muk.

Týna přestřihla provázky, paní lesní otevřela dveře a řekla:

"Ven, a nechoďte mi domů až k obědu!"

Jak se kolem ní kmitly, dala každému žderchu do zad a děti vyběhly. Kája honem k potoku, umyl si hlavu, Zdeňa se trochu oprášila, a vzaly to trapem k průseku.

Dřeváčky

Odpoledne přinesl hajný z Lážova dřeváčky pro Káju, Týna pro

Zdeňu. Děti se honily po stráni. Pan lesní na ně zahvízdl. Byly tu ve chvíli. Dva páry dřeváčků seděly na lavici u kamen.

"A jéje, to jsou krásné botičky!" zavýskl Kája a hnal se po dřevácích.

"Nic," řekl pan lesní. "Až zejtra do školy. Zase jste zlobily, rámus dělaly. Teď se nasvačíte a půjdete rovnou spát. Kdopak by se s vámi zlobil!"

Kája měl pod kolínkem ještě kus provázku.

"Copak to máš za parádu na noze?" ptal se pan lesní.

"A to, prosím," červenal se Kája, "to nic není. Ale kdyby šel za mnou strejček Čížkovic, myslil by, že mu vypadl provázek od prasátka, zvedl by jej jako nic, a já bych musil chrochtat."

"Tak honem jezte!" řekla Týna. "Zdenička už má ustláno a Kája doma taky."

Kája už nedojedl. Najednou mu bylo hrozně líto, že je čtvrtek a že mají spát, když sluníčko ještě svítí, ptáci zpívají a všecko voní. Chytl ty větší dřeváčky, zdvořile pozdravil a uháněl domů.

Opravdu. Postýlka byla ustlána a doma nikdo. Svlékl se, pomodlil, ale spát kdepak! Slzičky se mu draly do očí. Sluníčko vyzlacovalo čistou jizbu. Až sem voněla rezeda ze zahrady a on měl spát. A přece usnul. Ale v pláči usnul. Zato od tří hodin budil maminku:

"Už abysme vstávali!"

Jak se nasnídal, obul punčošky a do dřeváků. Byly těžké, neuměl v nich chodit, táhly mu nohy k zemi. Nechtěl-li při každém kroku z dřeváčků vyklouznout, musil je vléci za sebou.

"Takhle do školy nedojdem ani do večera," pomyslil si a začal opatrně vyjednávat s maminkou: "Moc hezké jsou ty dřeváčky, ale třeba bych si je mohl nechat na pozdějc, maminko, až se v nich naučím chodit."

"Proto je musíš nosit, aby ses tomu naučil," řekla maminka suše a dodala: "Nic jiného k obutí nemáš. Poslední botičky jsou propálené a nadranc, dvoje střevíčky jsou tvrdé jako koráb a bos dnes nemůžeš. Pod lesem je bláta až hrůza. A už jdi!" Maminka se přece jen hněvala.

Kája se šoural k lesovně. Zdeňa už ozkusila dřeváčky, ale hned prohlásila, že v tom nepůjde za nic. Že je to těžké jako z kamene a že by si v tom otloukla nožičky.

Ale paní lesní řekla přísně: "A to by tak hrálo! To je trest za vaše uličnictví, a my taky nemůžeme vyhazovat peníze. Dřeváčky se koupily, budou se nosit!"

"Propánakrále," pomyslil si Kája, "ještě aby vzácná paní řekla - budou se nosit do roztrhání!"

Na Zdeňu se musila vzít metlička, a tak neslavně vyšli malí poutníčkové v dřeváčkách z lesovny. Hned na dvoře upustila Zdeňa slabikář, vypadl z něho úkol a zrovna do hromádky bláta. Tož dostala ještě na cestu a šla bez slabikáře. Jen penál si nesla a narychlo napsaný lístek od paní lesní, že úkol přinese odpoledne.

Šli zvolna. Kája se svěřoval, že se mu nožičky nechtějí odlupovat od země a Zdeňa už zas začala "nabírat".

"Nic neplač, Zdeňo! Koukej, jdeš jako na vejlet a jen tak s penálkem. Heleď, až zajdem k průseku, zujeme se. Kdopak by se takhle coural! A před Lážovem se obujem."

Za chvíli šly děti bosy, dřeváčky v rukou hezky od těla, protože byly plné bláty. Ani nevzpomněly, že u pařezu nechaly punčošky.

"Zdeňo, už víckrát nebudeme vynášet záclony. A ani vůbec na hrocha si hrát nebudem. Co myslíš? Když v poledne pěkně poprosíme, že už vůbec nebudeme zlobit, snad už v dřevákách nemusíme."

Zdeňa se jen mračila. Před Lážovem si děti zas vzaly dřeváky, ale na punčošky nevzpomněly. Jak zašly mezi stavení, hned jim bylo horko, protože viděly, jak si je každý s úsměvem prohlíží. Kája začal vysvětlovat, že je dnes taková hrůza bláta, že ani vůbec v botách není možná jít.

Ale Vojta Brabencovic řekl hned: "Nemel naprázdno! Jindy je větší bláto a chodíte v botkách. Máte je u ševce, viď!"

Paní řídící děti zahlédla a zavolala do kuchyně. Řekla jim, aby si umyly nožičky, a potom aby si zašly pro dřeváčky sem.

Pochopila, co se stalo, a poslala Bětušku s lístkem do lesovny, že děti mají patičky natlučené, že už jsou dost potrestány, aby jim poslali botky.

Týna je přinesla i s hrudkou másla a vyprávěla, co se stalo.

Ještě dlouho si děti povídaly, že to byla moc zlá cesta. Když někdy zase začaly zlobit, stačilo vytáhnout dvoje dřeváčky. Však si nadělaly puchýřů, že kolik dní nemohly pořádně běhat, a to byl pro ně největší trest.

Zabijačka

Koncem ledna, když hezky mrzlo, prohlásila paní lesní: "Ve středu bychom mohli zabíjet."

"A co, vzácná paní?"

"No čuníka přece, krmníka! Přijde řezník, omráčí ho palicí, zčerstva zařízne, panečku, mladý Leška se v tom vyzná, a to potom budou časy!"

"Bolí ho to, vzácná paní?"

"No trošku, to víš, ale to jináč nejde."

"Křičí?"

"A jak!" řekla Týna. "Já vždycky strčím hlavu do peřin, abych to neslyšela. Krví bych nemíchala za nic! To dělá teta šafářovic."

Kájovi bylo v tu chvíli hrozně smutno. A to on tu nebude za nic.

Už si vzpomíná. Každý rok v lesovně zabíjeli a je vždycky poslali do hájovny.

"Letos už musíte pomáhat," řekla Týna. "To se nalítáte do Lážova!"

Ale Kája si pořád opakoval, jak krmníka strejček Leškovic palicí uhodí, zařízne a on křičí, tolik křičí! Jéje, on tu nebude ani za nic. Moc by mu to bylo líto. "Což, vzácný pane," obrátil se na pana lesního, "kdybyste ho zastřelil, aby bylo hned po něm?"

"Inu, chlapče, lepší by to bylo, ale co by bylo smíchu, že lážovský fořt nemá v lese už ani zaječího běhu, tak musí doma střílet prasátka, aby nevyšel ze cviku. Zítra se zastavte u

Lešky, aby jistě ve středu v poledne přišel. Taky si připravte dvě tašky, a ty, maminko, arch papíru, a piš, čeho je třeba, ať to děti přinesou! Hlavní věc, aby bylo dost špejlí, ať nemusíme špejlovat sirkami!"

Kája přešlapoval u okna: "Tak ve středu? A jéje, to vůbec ani nepřijdu, a to je škoda! Budu asi muset dělat otýpky."

"A kdepak! Než ho zabije, počkáte u mě v pokoji a pak abyste byly pořád po ruce."

Děti šly s těžkou hlavou k šafářovům.

"Teta, vy budete míchat krví?" ptal se Kája.

"No bodejť!"

"Teta, takhle kdyby vás někdo zařezával, to byste nemíchala, že ne?"

Šafářka se po něm ohnala ručníkem a hubovala: "Koukejme se! Někdo to přece dělat musí, ne? Týna zaleze, vzácná paní to vždycky opláče, z čehopak by byla polévka a jelita, co?"

To bylo v pondělí a v úterý byly odpoledne děti v Lážově pětkrát.

V kuchyni trůnil zrovna u okna veliký "štoček", vedle něho menší stůl a na něm plno sáčků, citronů a těch žemlí a nožů, a hrnců a hrnečků, a pekáčů a prkýnek!

"Zítra do školy nepůjdete," rozhodl pan lesní. "Kdyby bylo něco potřeba, kdo by doběhl? Leška přijde v jedenáct hodin."

To bylo jediné jasné okénko v Kájově smutku, že nepůjde do školy.

Je to tam hezké, copak o to, ale v lese je to přece lepší. Jindy, když pustila Týna krmníka, co se mu nasmáli, jak se v blátě válel! A co když nebyl v lesovně nikdo doma a Kája ho pustil, a on se rozběhl a Kája uháněl, co mohl, a nakonec musel hodně rychle vylézt na hrušku. Zdeňa se zavřela do slepičího chlívka a potom měla čmelíky. Jéje, pořád se poškrabovala, až musila do vany. Teď už ani krmník nesmí ven. Jen funí v chlívku a jistě je mu smutno.

Ve středu byly děti v Lážově do jedenácti hodin ještě dvakrát, ale jak viděly Lešku s nožem a ocílkou a v bílé zástěře, jen se na sebe podívaly a rovnou k Lážovu. Zastavily se až u domku.

"Jestliže už je po všem," řekla Zdeňa.

"Ju, po všem! Vzácná paní chystala strejčkovi Leškovic oběd.

Povídala, jitrniček že se všude nají dost, radši že mu udělá něco jiného. A než se nají a než se do toho dají - ten měl nůž, viď?

Panečku, ten by podřízl pana loupežníka jako nic. Teď se budeme pomalu loudat tamhle humny, obrazíme Lážov a potom už snad bude po všem."

A opravdu! Když se vrátily, vypařený krmník už visel na ohromné skobě a zrovna bylo vidět, jak tuhne a stydne. Teď už bylo po smutku. Stejček Leškovic pořád něco kutil s Týnou a teta šafářovic míchala něčím v hrnci, teď strejček Leškovic něco v rukou přehazoval, Týna něco prala, zas nabrala na vaničku plno sněhu a volala, jak to studí, a teta šafářovic také. Potom šel pan Leška promrzlého krmníka půlit a čtvrtit. Sekal na štočku kusy masa do jitrniček. Jak všecko připravil, "že teda ráno v osm hodin přijde, maso ať se vaří a ta střívka, Týno," zavolal, "ať jsou jako květ!"

Kája si chytl hubičku do dlaně a smál se: "Heleď, Zdeňo, pan řídící jednou povídal, že struny na houslích jsou ,zovčích' střívek. ,Zovčích' nevím co je, ale střívka tamhle perou.

Panečku, to by byly struny, to snad na basu nebo do varhan, kdepak na housle. To pan řídící nikdá střívka ani neviděl!"

K večeři dělala paní lesní dětem mozeček s vajíčky a pro všechny kousek vepřového na kmíně s bramborem.

Povídá Kája, když to snědly: "Mozeček se ve vajíčkách ztratil jako nic, to je taky jen taková vymejšlenost!"

Dostaly i maso s bramborem, snědly dva tři kousky masa, ale nad bramborami s omáčkou si libovaly.

"Počkejte zítra, děti, to bude něco," řekl pan lesní. "Taková domácí jaternička, to je hotová báseň. Trochu marjánky, trochu česneku..."

Kája si z toho pamatoval jen: báseň, marjánka a česnek, to ho trochu zarazilo. Uvažoval: Báseň říkají čtvrťáci, pane, jako tu ,Polednici' nebo ,Vězeň na Věznězi', jak začíná: ,Zas v okně zadumán', ale kdepak jitrničky! Marjánka! Propánakrále, snad nemyslil vzácný pán Marjánku šafářovic, co je ještě v peřině? To by teta dělala rámus! A česnek! Ani se na jitrničku nepodívá!

Česnek! Ten čpí v hubičce! Tím se všecko zkazí!

Děti byly ospalé. V ostrém mrazivém vzduchu vyběhané zavíraly oči. Paní lesní donesla polospící Zdeňu do pokoje, Káju si vzala na starost Týna. Ten za chvíli spokojeně spal v druhé posteli v Týnině pokojíku. Však přijde hajná, mají ještě plno práce, řeknou jí, že Kája tu dnes spí.

Ještě o sedmé Kája dobře spal. A jak oči otevřel, ne a ne se vzpamatovat, kde je. Chtěl zavolat "maminko!" ale tohle přece je

Týna. Už si vzpomněl, že spal v lesovně.

Nepřišel Leška o osmé, vždyť bylo ještě šero, ale k deváté tu byl jako na koni. A teď to šlo! Na plotně to syčelo, pískalo, stříkalo, z otevřených oken i dveří se valila vonná, bílá pára, pan Leška velkým kolikadílným sekáčkem kolíbal vařené maso na štočku, na talíři čpěl rozstrouhaný křen. Týna chytla pár hlaviček česneku, oloupala je, nakrájela, posolila, nožem roztírala na prkýnku, a nikdo ji nezakřikl, že se to všecko tím česnekem zkazí, toto! Ještě pan Leška řekl: "A teď tu marjánku!

Taky se solí, Týno!"

A Týna zabroukla: "Vždyť já vím! Copak to dělám prvně?"

Na štočku byl velký kopec krásně rozsekaného masa i dva kořínky.

Ještě večer pan Leška jeden poslal. Teď z toho udělal krásný, velikánský vdolek, uprostřed prohloubil důlek a obrátil se na paní lesní: "Tak bych prosil, vzácná paní!"

A paní lesní honem si ještě - jistě dnes už po padesáté - umyla ruce a šla k malému stolku, kde na mističkách bylo tlučené koření.

"Tak bych prosil sůl!"

"Ještě?" ptá se paní lesní.

"Štipec! A pepř a potom nové koření!"

A tak to jde za sebou, až pan lesní otevře dveře a řekne: "Safra, safra, mistře, naše maminka vás poslouchá lepší než mě!"

Ale mistr se nedá rušit.

"Česnek, vzácná paní! Moc ne, ale moc malounko taky ne! Česneček je moc dobrá věc!"

"Ale čpí, strejčku," vzdychl Kája.

"I nečpí! To musí člověk vědět, kolik dát. Dětem je taky tuze zdravý proti škrkavkám."

"Jéje, strejčku, to Zdeňa krmí škrkavky cicvárkovým semínkem, kdepak česnekem!" vysvětluje Kája a v duchu dodává: "Proti chorele, proti škrkavkám, za chvilku někdo řekne, že je česnek taky na rozbité koleno anebo roztlučený loket."

Zdeňa, která prve snědla větší kousek ovaru, sdělila mu smutně:

"To mě bolí bříško!"

"A to je brzo!" prohodil Kája. "Ještě jsme ani nezačali pořádně jíst. Vidíš, já ti říkal: nech si místo v ledvinách! Ani nemukej nebo ti dají kousat česnek!"

Pan Leška prohodil: "Tak už bysme tam měli všecko. Žemliček dost, vzácná paní? Tak to zamícháme."

Kája vyvaloval oči: Panečku, ten to uměl prohánět! Sem tam oběma rukama. Najednou byl "prejt" v jednom rohu štočku, najednou v druhém, tu z něho byla hromada vprostřed štočku, tu zas byl rozložený po celém. Konečně udělal pan Leška krásný kopec, vzal lžíci, nabral, ochutnal, znalecky nechal chvíli na jazyku ležet, spolkl. "Vzácná paní, jako mandle! No, udělám nějakou na zkoušku." A v tu chvíli nabil rukou asi pět jitrniček a šups s nimi do hrnce. Když se uvařily, vyndal je na čisté prkénko.

"Vzácná paní, ochutnají! Kdyby bylo třeba něco přidat, beze všeho! Vzácný pán ať taky okusí!"

Paní lesní rozkrájela jitrničky na půlky, zavolala pána, zavolala i hajnou, i Týna dostala, i děti. Každý vzal a ochutnával. Chvíli bylo ticho. První promluvil pan lesní: "Mistře, takové nedělají ani v knížecí kuchyni. Ty se vám povedly! Tak, holky, špejlujte, a ať jich pár praskne! Ať je dobrá polévka!"

Teď to, pane, šlo! Sotva postačily "holky" špejlovat. Z první várky dostaly děti po dvou jitrničkách s chlebem a s napomenutím, aby přestaly, jak budou mít dost. S masem že není žádná legrace, že by je mohl i žaloudek rozbolet. Děti se uklidily s talíři do pokoje. Hned snědl každý jednu a Kája podotkl: "Vzácná paní řekla ,žaloudek'. Ju, žaloudek ani o takové dobrotě neví. Ledviny, ty mají dnes posvícení. Taková jitrnička by spadla do žaloudku, ju, až by byla hloupá! Já bych jich sněd deset," a načínal druhou.

"Já taky," povídala Zdeňa. Ale sotva dojedly druhou.

"Tak!" prohlásil Kája. "Teď už nebudu jíst vůbec nic až v neděli.

Abysme se trochu proběhli, ne?"

"Mě už zas bolí bříško," kňourala Zdeňa.

"To máš nejspíš moc malé ledviny. Tak pojď honem!"

Jak chtěly proběhnout kuchyní, zavolala vzácná paní: "Tamhle je mísa kostí. Rozdělte je mezi psy a taky doneste Péťovi!"

Chytily mísu a ven! Na lavici rozdělily kosti na tři stejné díly, dva daly psům do bud, třetí i s mísou nesly Péťovi. Panečku, ten se olizoval, už jak je viděl. Křupaly mu v bílých, ostrých zubech, jak je drtil stoličkami.

"Tak, a teď to vezmeme trapem."

"S tou mísou?" řekla Zdeňa.

"Ta by nám překážela. Necháme ji zatím tady," postavil Kája kameninovu mísu na práh a rozběhli se.

Péťa rozkousal, co mohl, větší kosti si odnesl do boudy a šel olizovat mísu. Bral to důkladně. Tak důkladně, že mísa spadla s prahu na druhý schod a hned se roztříštila.

Péťa si sedl k střepům a hluboce se zamyslil: "Co to? Prve tu byla jedna mísa, teď je tu hromada kousků. Je to ale hloupá mísa!" Péťa na ni zaštěká: "Tebe už nikdo nedá dohromady. Na tebe už nebudou dávat kosti. Pročpak ses rozbila, co? Kdyby tu byl

Kája, řekl by: ,Počkej, to dostaneš'!"

Péťa se znovu zamyslil: "Mně se zdá, Péťo, že ty budeš dnes bit," povídal sám sobě. "Je tady ta rozbitá mísa tak na ráně, hned poznají, že jsem ji rozbil. Což abych to uklidil?" A chytrý Péťa odnáší kousky mísy za boudu.

"Kdepak jste nechaly mísu?" ptala se Týna, jak děti vešly.

"A jéje, my ji nechaly u nás!" vykřikli Kája se Zdeňou zároveň.

"Tak honem pro ni! Je taková šikovná," řekla Týna.

Za chvíli se děti vrátily: "Není tam."

"Tak jste ji rozbili," řekla vzácná paní.

"Maminko, na mou pravdu, nerozbili. Kája ji postavil na práh, a teď tam není."

"Tak ji odnesly vrány nebo sojky," smál se pan lesní. "Jen dej, maminko, pozor, aby se ti nic nerozvařilo!"

A paní lesní honem skočila k plotně. Pan Leška si moc liboval, že dostal v poledne houbovou polévku s nudlemi a knedlíky se zelím.

Hned řekl: "Copak vzácná paní má uznání. Člověk se tuhle nají toho ,dunstu' a nemá na jídlo ani pomyšlení. A to jsou knedlíčky jako pejříčko! A zelíčko jako jablíčko!"

Kájovi to bylo moc k smíchu. "To je vidět, že strejček nemá doma kluky, aby mu řekli, že zelí je zelí a jablíčko je jablíčko."

"Tak, děti, k obědu! Upekla jsem kousek prejtu, brambor a zelí si k tomu vezmete."

Kája prohlásil rozhodně: "Vzácná paní, my budeme vůbec jíst až v neděli. My jsme se taky najedli toho ,dunstu', tak pěkně děkujem. A strejčkovi chutná. To ona teta asi neumí takové knedlíky. Ju, copak vzácná paní, na písničky a na knedlíky, říká vzácný pán -." Ale nedořekl.

Maminka mu posadila pěknou žderchu do zad: "Jen nebuď prostořeký, ať to nedopadne hůř!"

Pan lesní se smál: "A to on Kája myslí, abychom lépe vytrávili.

Jen pověz, Kájo, co říkám!"

"Ju, vzácný pane, já to řeknu, vy nedostanete, ale já. Tak jen si u nás berte, strejčku," přistrkoval panu Leškovi mísu s knedlíky,

"jako doma, jako doma. To taky doma tak hodně jíte?" Teď dostal od paní lesní, ale pan Leška se tuze smál a řekl: "Doma ani tak ne, Kájo. Vařím si sám a takovýhle knedlík bych neudělal za nic na světě. Musím si ještě přibrat."

"Jen si vezměte, strejčku, je vám přáno! A jéje, vy si vaříte sám? To jsem jakživ neviděl, aby si člověk vařil sám!"

"Chceš snad říci, Kájo," smála se paní lesní, "aby si mužský vařil sám. Přece ženská je taky člověk."

"A to ne, vzácná paní! Člověk je mužský a ženská je jen velká holka a holky nejsou k ničemu."

"Tááák!" Teď už si maminka hajná vypůjčila proutek, který tu měli na Zdeňu, a řekla: "Pojď chvíli ven! Copak to žvatláš? Tak maminky nejsou taky k ničemu?"

"Ba ne! Maminka je maminka, to není ani ženská, ani velká holka, to je jen maminka a..."

"A maminka ten proutek hned položí," smál se pan lesní. "Teď jsi nám to teprve jak náleží vysvětlil."

A musili se zasmát všichni. Zdeňa si nabrala na talíř, ale sotva vzala do ruky vidličku, už jí Kája sebral talíř před nosem. "Ani kousek, Zdeňo! Snědli jsme stejně, a když moje ledvinky jsou ještě plné, tvoje ledvinky teprv. Pojď, poběžíme k nám přidat Lysce!"

"Vidíš, maminko," řekl pan lesní, "kdyby nebylo Káji, byla by se

Zdeňa ládovala a celé půldne by ji bolelo bříško. Až on bude při chuti, dost času." Zavolal za dětmi: "Nezapomeňte, že budete roznášet výslužku ze zabijačky!"

Kája to zaslechl: "Heleď, Zdeňo, to se vyprocházíme. A to nebudeme smět utíkat trapem, to by se nám to vyšplíchalo. Musíme běhat teď!"

Rozběhly se do širého, smutného průseku a snad prvně si dnes uvědomily, že všecko je venku v zimě docela jiné než v létě.

Ptáci nezpívají, pryskyřice nevoní, jahůdka se neusměje, malina se nezačervená. Jen to zelené jehličí se pořád dívá udiveně po bílém sněhu, jako by se chtělo zeptat: Co to studí naše větve? To přece nejsou bílé lístky květů třešní a hrušní z pánovic sadu? Ty nestudí a není jich tolik. Ty nás pohladí heboučkou dlaní a pošeptají nám: Jaro se stěhuje do brdských lesů. Tmavé borovice, zelené smrčky, jasné jedličky, a což vy, keříčky jalovcové, copak tomu říkáte? Táhle vydechl sirý, teskný, studený les. Opuštěný ptáky zpěváčky, neprohřátý sluncem, sám celý jaksi v sebe schoulený a nepřístupný jako by dětem povídal: "Nejsou to bílé lístky květů ovocných stromů. Ty když sem zaletí, to už světloučké výhonky smrčků nedočkavě vyběhnou z tmavých větví a volají k slunci: Sviť, hřej, sluníčko! Nic takového ještě není!

Nad Babou se dnes po ránu stahovaly mraky a vítr severák je divoce proháněl. Je leden, zima, ještě dlouho budou studit naše větve, ještě dlouho nepotřebují sluníčka naše kořeny."

"Slyšíš, Zdeňo, jak les mluví?" ptal se Kája.

"To jak prve hučel? A víš, Kájo, co povídal?"

"Vím, Zdeňo, ale povědět neumím. Jen si myslím, že naříkal na studený sníh a vítr, že se mu stýská po sluníčku a do jara že je ještě dlouho. Vidíš, Zdeňo, náš tatínek vždycky říká, že les mluví. A když mluví, snad i rozumí. Já lesu něco povím." A rozkřikl se: "Však se dočkáte! Zas bude jaro, zas bude sluníčko hřát a zas budou u vašich kořenů zrát červené jahody. My teď musíme pryč, budeme roznášet výslužku, ale my sem zas brzo přijdeme!"

"Pojď, Zdeňo, já už mám hlad, ale na maso ne. Kdyby tak byla krupičná kaše!"

"Maminko, my bysme krupičnou kaši!" volala Zdeňa.

"Však jsem si to myslila! Je hotova. Ale jsou už také jelítka a výborná polévka."

"Ba ne, vzácná paní, to až v neděli. Ale na tu kaši se moc těšíme."

Snědl každý plný talíř. To už se tlačenka dovářela a pan Leška stahoval sádlo z kůží. Týna se přihnala s bílými džbánky a ubrousky, talíři, a vzácná paní nalévala polévku. Na talíř kladla jitrnice i jelítka, pěkně to svázala do ubrousku a dětem řekla:

"Ne abyste někde vzaly od cesty! Týna nese do školy džbán i talíř, Kája džbán, Zdeňa talíř, oboje dáte na faru. Vyřídíte, že se dáváme poroučet a posíláme ochutnat. Půjdete pak ještě asi pětkrát."

"A jéje," řekl Kája, "budeme chodit do rána."

Všecko provedly děti dobře. Jen u správců zakopl Kája o koberec, jen taktak, že paní správcová zachytla talíř, a na faře řekl staré paní: "Že se nechám poroučet a že se nám letos moc povedly." U Štulců zas řekl po pozdravu: "Pane Štulc, my za nic nesmíme vzít od cesty, ale kdybyste měl takhle kousek špagátku, zrovínka mi došel."

Panu lékárníkovi vysvětloval, kdyby měl místo prášků a vodiček prodávat jaterničky z lesovny, že by musil brát za kilo pětku.

Ale jen si liboval, že to všecko dobře dopadlo a že se na ně všude přece usmívali.

"Karnevar"

V únoru přiběhl domů Kája s novinou: "Děti budou mít ,karnevar',

Vojta Brabencovic půjde za rytíře, jiní chlapci za krále anebo prince a loupežníka, Indiána, Terina Pachlovic za princeznu. Ju, takhle za pekařku, jsem povídal, aby se mohla pořád ládovat koláči a pikšóty. Bude to v hostinci a taky budou hrát muzikanti a děti tancovat."

Maminka se už začala křižovat. Teď jistě vyhrkne Kája: "Já bysem taky šel, ale za co, maminko!" Ale Kája se žene ke kamnům, bere si mléko a přikusuje točenici: "Maminko, ta je! Když rozkousnu kmín, voní to v hubičce. Už bude hnedle jaro! To je v lesích smutno bez sluníčka a bez mechu! Nemáte už, maminko, ani kousek točenice?"

"I máme, hochu, tamhle na talíři. Jen jez, je ti přáno!" Měla maminka tajnou radost, že Kája o karnevalu ani muk. A hned si myslila: Kde to jaktěživo bylo, děti a tancovat! Nebožka maminka by jí byla dala! Bylo jí už osmnáct, když se u nich doma dala děvčaty zlákat a v neděli odpoledne o pouti vběhla taky s ostatními jen tak na chvíli do hospody. Ale maminka si pro ni došla. Ona se zrovna natřásala v kole. Chytla ji za ruku a řekla:

"Domů!" Celou cestu dostávala žderchy, a což potom doma! A teď že by už děti chodily tancovat? A cože Kája ani neříká: "Já bysem taky šel?" Pro jistotu se ptá: "To ty zas budeš zlobit, že bys taky chtěl jít do toho karnevalu, viď? Ale pamatuj si, chlapče, že nemusíš být na každém posvícení!"

"A ba ne, maminko, co bysem tam dělal? Snad budou kluci tancovat s holkama a to já bych ani nešel!" řekl upřímně.

Nu, chystali se v Lážově. Maminky se předbíhaly, vymýšlely vhodný úbor pro děti. Kája se moc nasmál, když slyšel holky, jak si povídají, za co která půjde. Jedna že za muchomůrku a jiná za třešničku.

Když řekla Terina, že nepůjde za princeznu, ale za makový květ, řekl jí: "Ty bys mohla za vařbuchtu!"

Až řekl pan učitel: "Ty, Kájo, bys mohl jít za myslivečka a Zdeňa za vílu!"

"Ju, pane učitel, maminka by mi dala myslivečka! Ta by řekla, abych šel za pana Malinu nebo strejčka ševcovic! A Zdeňa za vílu?

To by nesměla nic jíst a to ona nedokáže!"

V lesovně i hájovně se divili, že se Kája do karnevalu nežene. Ve čtvrtek ráno, když Kája přišel s "dobrýtrem" a ostatní v lesovně ještě spali, začala Týna hned z prostředka: "A copak, že ty se nechystáš na karneval? Mohl bys třeba za lesního ducha."

Kája se smál: "Ju, mám cvočky v podrážce a půjdu za ducha!"

"Vzal by sis nedělní," lákala ho Týna.

"Ty taky klapají, Týno. A co že nejdete vy? Mohla byste za brundibára. Povídal tuhle vzácný pán: ,Ta naše Týna někdy bručí jako brundibár'."

Týna se po něm ohnala, ale Kája uhnul. "Já kdybych mohla, šla bych za lesní žínku, abys to věděl! Ale proč ty nechceš jít?"

"Protože tam budou kluci tancovat s holkama. A to já bysem ani za nic."

Tak! Teď to Týna věděla "z gruntu". V sobotu v poledne přišel

Kája ze školy: "To tam vezli smrčků, maminko, až bych plakal.

Máme odpoledne přijít pomáhat." Šel se Zdeňou, ale brzo se vrátili. Posmutněle. Nalámali větvičky smrkové i jedlové, bolest stromkům dělali, zastrkali, kam se co dalo, a přece to není les.

Na schodech svítila bílá skleněná koule, na sále na chvilečku červeně, žlutě a bíle rozsvítili. "To, maminko, dnes staré jedle a staré smrky pláčou, kam že jim odvezli dětičky."

"No odvezli, Kájo," řekla paní lesní. "To víš, to jinak nejde.

Zítra půjdete s Týnou!"

V neděli odpoledne bylo na sále hodně veselo. Hudebníci vyhrávali, pořadatelé se starali o nejmenší dětskou drobotu, maminky a tety utvořily kolem poskakujících dětí kruh.

"Týno, pojďme domů!" zaprosil Kája.

Ale Týna už viděla Josefku od správců a Andulku od Štulců. Už byly samá řeč. Pan učitel Štulc pobídl Káju: "Jděte do kruhu mezi děti! Zrovna tam Frantík Vesílkovic dělá kotrmelce. Udělej pár kájovských, jeden za druhým!"

Kája řekl Zdeně: "Kotrmelce tady na podlaze? Ba ne! Takhle v průsekách na mechu nebo na stráni nebo na mlátku, ale tady ne!"

Hudebníci začali hrát. Najednou přiběhla před Káju Nanynka

Štipkovic: "Kájo, pojď tancovat!"

Kája na ni vyvalil oči, zadupal a křikl: "Jedeš!"

Nanynka utekla, okolostojící se dali do smíchu, a než se kdo nadál, Kája se Zdeňou to vzali trapem po schodech přes náměstí a k samotám. U průseku si vzpomněli: "Zapomněli jsme tam Týnu, ale to je jedno. Mně se tam nelíbilo. Já bysem se ani nešel s holkou točit dokolečka."

"Ani se mnou?" ptala se Zdeňa.

"S tebou snad, ale až budeš ještě víc kluk!"

Kája hlídá chvůj

"A ty, Kájo, půjdeš hlídat chvůj ke Stříbrné studánce! Je tam vybraná, pěkná, nerad bych, aby ji někdo roznesl," poručil tatínek jednou ve čtvrtek po ránu Kájovi. "Maminka ti dá s sebou něco jíst, abys za chvíli nepřiběhl, že máš hlad. Zajdi pro

Zdeničku, bude krásný den. To on se přece nikdo neodváží před tebou ji odnášet. Koupil ten dílec pan Štulc a zítra si pro něj přijede. Maminko, dej mu do bandasky mléko, zůstane tam přes poledne!"

Kája měl sice dnes docela jiné plány, ale věděl, že musí poslechnout. Chystá si tašku s bandaskou.

"Mně se zdá, že tam moc rád nejdeš," řekla maminka.

"Moc ne, maminko, protože chvůj je taková hloupá. Kdyby aspoň lezla, že bysme ji se Zdeňou honili a sháněli dohromady, ale ani se nehne."

"Můžeš si tam opakovat počty."

"Tááák!" pomyslil si Kája. "Hlídat chvůj a k tomu ještě opakovat počty! Maminka jistě nikdá nebyla kluk, protože by věděla, že kluka ani nenapadne, aby v lese počítal. Leda ptáky nebo veverky, ale kdepak číslice!"

Počty byly Kájovou slabou stránkou. Když řekla jednou maminka z ničeho nic: "Kájo, koupila jsem u Štulců za čtyři koruny mýdlo, za tři sůl a za osm couláky, kolikpak jsem platila?" řekl Kája:

"Jéje, maminko, vy jste to zapomněla? Já bych se třeba doskočil k panu Štulcovi zeptat." Maminka se zlobila a musel počítat.

Potom dost často přišla maminka s takovou "chytačkou".

"Tak, maminko, abych šel."

"Jdi spánembohem! V tašce máš vdolky a chléb s medem, tuhle mléko, a hezky hlídej! Zastav se pro Zdeňu!"

Zdeňa vyrukovala taky s taškou.

"To bude tady od vás pokoj," libovala si Týna.

"Jen abyste něco nepotřebovali z Lážova," řekl Kája. "Musila byste sama."

Děti pospíchaly k Stříbrné studánce.

"Vidíš tamhle tu hromadu? Tam budeme hlídat."

Bylo tam snad až příliš ticho, že si Kája zanotoval:

"Trávo, trávo, trávo zelená!

Kdo tě bude, trávo, žít, až já budu v hrobě nit?"

"Heleď, Kájo, co je to ,v hrobě nit'?"

"No, to je v hrobě nit. Hroby jsou na hřbitově, no, a to je v hrobě nit. Ale je tu nějak smutno. Je to tak stranou. Tuhle si sednem a něco sníme."

"Aby sem tak přišel pan loupežník," strachovala se Zdeňa.

"Co by tu dělal?" našpulil rty Kája. "Chvůj nepotřebuje, ten si, pane, sebere nejlepší kuláče z metrů."

Od úzké stezky sem upalovala teta kovářka. Včera jí povídala stará Diviška: "Holka, u Stříbrné studánky je chvůj jako květ!

Kdybych já tak mohla na ty nohy jako ty, já bych jim ji probrala!"

Kovářka si hned pomyslila: "Co to, že jsem to přehlídla? A k Stříbrné studánce je od kovárny taková krásná cestička, krátká a spolehlivá. Trakař si nechá tuhle stranou a zpátky to půjde s vršíčku. Hajný šel přijímat dříví, fořt s ním, ať pojedu dopoledne osmkrát, třeba desetkrát, to už bude stát za to."

Z dálky vidí u hromady chvůje obě děti. Zazlořečí potichu, chviličku, docela malou chviličku se zastaví, jenom dvakrát přejede jazykem rty a už jde dál. Z dálky volá: "A to jsi hodný,

Kájo, a maminka je ještě hodnější! To ona ti jistě řekla, abys mi sem šel pohlídat tu chvůj!" To už stojí u dětí a očima div nevytahuje z hromady nejsilnější větve.

Kája se hrozně lekne. S tetou kovářkou nejsou žerty. Ale co povídá, to přece není pravda.

"Ba ne, teta," říká nesměle. "Maminka mě sem neposlala. Tatínek řekl, abych šel hlídat, že chvůj koupil pan Štulc."

"Ale jdi, ty blázínku. Tatínek mi přece včera vzkazoval, abych si to už odvezla. Kdepak pan Štulc! Ten by koupil chvůj! Mají doma bedniček a beden, prkýnek a všeličeho, kdepak by kupoval chvůj!

To je moje, synáčku, už je zaplacená! Ale to on tatínek věděl, kdyby ti řekl: ,Jdi to hlídat tetě kovářce!', že bys nešel. To není jako pan Štulc, když rozdává špagátky. Maminku jsem zrovna před chvílí potkala. Povídala: ,Tak běžte, teta, děti vám tam hlídají'!"

Kája byl napolo odzbrojen. Jak sem poslala tetu maminka, tak je chvůj její. Kdepak by maminka koho poslala, kdyby o tom tatínek nevěděl! A tatínek si jistě myslil, že budou lépe hlídat, když řekne, že je to pro pana Štulce. Kovářka vytahovala silné větve.

"Kde máte, teta, trakař?"

"Však já si jej přitáhnu. Zatím mi vytahujte silné větve!"

Děti se tužily a za chvíli sjížděla kovářka s vrchovatým nákladem. Dokázala to opravdu desetkrát, protože než se vrátila, měla připravenou chvůj nanovo. Hromady po polednách znatelně ubylo a zůstal tu jen "takovej šmejd", jak řekla kovářka.

Děti ztichly. Ruce je pálily, jak tahaly silné větve a Kája pořád přemítal, proč jim tatínek rovnou neřekl, čí klest budou hlídat.

Tašky a bandasky byly prázdné. Bylo ke druhé hodině, když se z dálky ozval signál - silné zapísknutí - znamení, že mají jít domů. Pospíchaly nejkratší cestou k hájovně.

Hajný zčerstva poobědval a zas pospíchal do lesa. "Až se děti najedí, maminko, ať jdou zase hlídat!"

Dětem náramně chutnalo. Maminka hajná se ptala: "Tak co, dobře jste hlídaly? Až se najíte, máte jít zas!"

Kája přikládal do hubičky už kdoví kolikátý lívanec: "Maminko, teď už hlídat nemusíme. Povídala teta kovářovic, že už tam zbyl jen ten ,šmejd' a že tatínek nám neřekl, že má chvůj koupenou, protože bysme třeba nehlídali, když nemá špagátky na rozdávání jako pan Štulc. Deset trakařů si naložila, panečku, to se to scvrklo!"