Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Konrád Locker

Barometr strachu

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Barometr strachu

Barometr strachu

Konrád Locker

1.

Ani sluníčku se dnes nechtělo vylézt zpoza mraků, tak nepříjemný den to byl. Pošmourno, deštivé přeháňky co chvíli proběhly ospalým městem. Pohyb na ulicích byl pomalý, auta i lidé se mátožně vlekli. Nebylo se co divit, že se Henry od rána necítil ve své kůži.

Nepříjemnosti začaly hned po příchodu do kanceláře. Těsně za dveřmi se mu rozsypala aktovka se všemi podklady, po příchodu ke stolu nemohl najít své oblíbené pero se zlatým hrotem, kterým si pravidelně dělal první poznámky dne, a jako vrchol se mu po spuštění zbortil systém počítače, takže musel dlouho čekat na servizáka.

To nejhorší přišlo vzápětí. Šéf se přímo zděsil nad jeho posledním článkem a míra jeho trpělivosti přesáhla mez únosnosti. V návalu rozčílení jej okamžitě pozval ad audiandum verbum, umýt hlavu - tak zvaně na kobereček, jak také někdy říkáme. Dával neskrývaně najevo značnou nespokojenost a rozladěnost z něj tryskala všemi směry. Mával za stolem popsaným listem a láteřil ta nejšťavnatější slůvka, jež znal.

Poslední příspěvek definitivně zakončil čas, který Henrymu dal jako poslední šanci, kdy mohl vytvořil něco kloudného. Dosud byl ochoten vyčkat lepších výsledků, ale čekání dneškem skončilo. I když se Henry snažil jak mohl a dal do toho článku absolutně všechno, co ze sebe mohl v poslední době dostat, zřejmě to nebylo ono. Nebyla originalita, nápad, grády, chyběla šťáva.

Cítil to ostatně sám, když si svůj článek přečítal, bylo to chabé, takže jej taková reakce ani tak moc nezaskočila. Má v poslední době nějakou vnitřní krizi. Příliš se mu nedaří najít vhodný námět a výsledné články neodpovídají jeho představě. Dlouho budovaná pověst skvělého redaktora utrpěla.

Hrdost jej však nutila psát dál, snažit se ostatním dokázat, jaký vynikající novinář je. Ale babral se v tom dál, zapadal každým dalším článkem do stále hlubší beznaděje a většího zoufalství. Nevěděl, zda bojuje s nepřízní osudu či sám se sebou.

Poslední článek podle toho vypadal. Nemastný, neslaný, plný frází a planých úvah. Nedokázal čtenáře přitáhnout, jak se mu to donedávna bez problémů dařilo. Ani téma nebylo takové, jakými dosud oplýval. Věděl to sám nejlíp, ale vhodné nedokázal nikde najít. A to již rozhodil sítě i do svých posledních rezerv, jaké měl. Stále nic.

Ten včerejší článek bude muset nějak okecat, však to již mnohokrát dokázal. Ale brzy poznal, že to dnes šéf nemíní tak lehce přejít.

"Koho dneska zajímají problémy při rozmnožování raků říčních!" hromoval šéf na celou kancelář, "to je absolutně nulová bonita. Jako bys tu byl první den. Lidi zajímají slavné osobnosti, sám to víš nejlíp. S kým se baví, s kým spí, kolik mají či nemají dětí, co si myslí, nebo nemyslí. Zda vůbec myslí. Klidně pokračuj s článkama o té tvé známé zpěvačce, co se tak rychle vyšvihla nahoru. To dílko, co jsi napsal o její nové lásce bylo přece úžasné. To bylo to pravé. S rakama jdi do časopisu, který čte deset lidí v zemi."

"Ale ona už svůj vztah vyřešila," hlesl jsem opatrně, abych zastavil příval připomínek. "Je to mezi nima vážný, snad se budou dokonce brát. Tam se nic zajímavého už nenajde."

"Propána, to je toho!" zvolal šéf a bouchl rukou do, stolu, "tak napiš, že se rozešli, protože si vzájemně nerozumí v posteli. To lidi upoutá!"

"V článku jsem psal, že si rozumí, mají náramně harmonický soužití. Oba svorně tvrdili že se jim spolu náramně dobře žije."

"To můžou tvrdit nemluvňatům či babičkám v penziónu důchodců. Zpočátku to ostatně stejně tvrdí všichni. Jednoduše vysvětlíš, že se teprve poznávali, neměli dostatek zkušeností a nevěděli, co mohou jeden od druhého očekávat. Byli v návalu prvních emocí, nevšímali si odlišností a životních názorů. Už se poznali víc a zjistili, že to tak ideální není. Hádají se a nemohou se snést."

"Maj se prý rádi. Byla by to lež a mohli by nás žalovat."

"Ale ty se najednou nějak měkej! Že se rozejdou, dřív nebo později, to je jasný už teď, hvězdy nic jiného ani nedělají. Takže než k soudu dojde, bude to stejně pravda. A navíc bys na tom vydělal. Budeš o to slavnější, žes to všechno věděl jako první. Abych tě na stará kolena učil novinařině."

Metal po něm blesky a tvářil se velice ošklivě. Henry jen hádal, zda jej tak rozčílil jeho článek, či se na tom podílí ještě někdo další.

"Klidně napiš, že se mu mstí, že ji klamal. Chce se s ním soudit, jedno o co, vyhrožuje sebevraždou, hází po něm kdečím! Vylič ji, jako pořádnou Erinyi. Je uražená a chce se mu pomstít. Je zcela jedno, co do toho namícháš. Hlavně to chce spád a razanci. Šokovat, udivit, vyděsit. O nic jiného v našem životě stejně nejde a lidé nic jiného nechtějí. Že to není pravda, nezajímá nikoho. A čtenáře už vůbec ne, stejně u čtení nepřemýšlejí."

Orosilo se mu čelo. Taková mladá, sympatická a nadějná dívčina to je a on o ní má takto psát. Přes veškerou zkušenost a otrlost za ta léta si nebyl jistý, zda to dokáže.

Aby bylo neštěstí úplné, zaujal jejich rozhovor Mystel, která se jako vždy starala, co se zajímavého u šéfa děje. Dobře vycítila, že se zde něco zajímavého děje a tak co chvíli vešla do dveří. Tu chtěla podepsat jakýsi list, tu cosi odnést, zalít dvě malé kytky v květináčích. Uši přitom měla našpicované, div jí nevylézali zpod pečlivě upravených vlasů.

Mystel je asistentka. Má dlouhé nohy, a nosí velice krátké sukně. Většinou hladké, vypasované, výjimečně skládané, vějířovité. K tomu si ráda bere halenku s velkým výstřihem a protože má poměrně slušně vyvinuté poprsí, je takové kombinace oblečení pro každého muže smrtící. Před šéfem se všelijak vlní a kroutí boky, co chvíli se provokativně naklání nad jeho stůl, aby velikost záňadří ještě zvýraznila. Že šéf v tu chvíli neví, co po ní chtěl, není snad třeba více říkat. Proto si většinou práci určuje sama a šéfa používá jen při podpisech listin.

Je neuvěřitelně zvědavá a proto neustále zjišťuje, o čem se šéf baví. Nejraději má, pokud se řeší problémy některého ze spolupracovníků. Pikantnosti, nejlépe ze soukromí, řádně okořeněné, pak ráda roznáší mezi ostatní osazenstvo v kancelářích. Moc dobře ví, že je nedotknutelná, že si se stížnostmi proti ní nikdo nezačne.

Dlouhé chvíle postává nenápadně v šéfově kanceláři. Často a ráda sleduje v okenních sklech, jak si šéf vždy prohlíží její nohy, když k němu stojí obrácená zády a on si myslí, že se nedívá. S úsměvem ve tváří se provokativně předklání a nechává si sukni vzadu co nejvíce vyhrnout nahoru. Její vyzývavé vrtění boků a hýždí je spíše taneční prvek, nežli součást pracovního postupu.

Nebylo se co divit, že kdykoliv si někdo přišel stěžovat, že vynesla věci z osobních pohovorů, byl nemilosrdně vyražen. Žádný šéf by si nedovolil přijít o ten kouzelný zážitek, sledovat její dlouhé a krásné nohy, jak se kolem něj neustále procházejí. Dobře to věděla a své pozice neustále zneužívala.

Mystel několikrát prošla kanceláří, přičemž se pokaždé tvářila ustaraně, aby dodala důležitosti faktu, že vstupuje do místnosti během hovoru. Spokojeně se celou dobu usmívala a pozorně naslouchala. Zachytila každé slovíčko, jež zde padlo a zbytek si již doplnila sama.

Byla to pro ni opojná chvíle. Takový výprask už dlouho nikdo od šéfa nedostal, takže se jen třásla, aby jí neunikl sebemenší detail z pohovoru. Henry se mohl s hrůzou jen domýšlet, jak obíhá jednotlivé oddělení a každému vypráví, co se zde odehrálo. Stane se smutným hrdinou několika příštích dnů a bude vystaven nelítostným terčům zábavy ze strany ostatních kolegů.

Jakmile drtivý příval šéfovo kritiky skončil, Henry raději co nejrychleji vypadl. Nejen z jeho kanceláře, ale i z pracoviště. Musel ven, na vzduch, nabrat více kyslíku a sil. Námět neměl, nápadů ještě míň a přitom musí co nejrychleji položit náhradní článek na stůl. Na ten pitomý zamaštěný stůl, co na něm šéf věčně jí ty jeho smradlavý rybičky.

Věděl dobře, že šéf stůl zamaštěný nemá, to si jen ulevoval ve své zlosti. Nenáviděl v tu chvíli celý svět a nějaký důvod, jak si ji vylít, musel najít.

Fakt byl, že na něm rybičky jedl, protože se dočetl, že obsahují mnoho nezbytných látek, které tělo k životu potřebuje. Údajně jako jediný ze zdrojů obživy. Vždycky tak žít chtěl a objevené informace mu byly pokaždé oporou při omlouvání zápachu, který se z něj linul. Příliš se tehdy do článku začetl a neotřesitelně uvěřil. Vůbec mu nedošlo, že to je článek ve vlastních novinách, kterým jde v prvé řadě hlavně o senzaci.

A tak se ryby staly jeho pravidelnou stravou. Jedl je každý den, někdy i několikrát. Bylo mnoho způsobů, na který si je dopřával. Nebylo se co divit, že zde byly rybičky cítit ještě hodně dlouho po jídle, i když nastříkal sprej kam to šlo, aby typický pach přehlušil.

Henry šel ulicí a rozmrzele se díval kolem sebe. Kdyby se tu tak stala veliká nehoda, zaútočili teroristé, spadlo letadlo, to by bylo konečně to pravé terno. Měl by trhák na titulní stránku, protože by byl u případu první. Jenže jako naschvál se nedělo vůbec nic. Lidé chodili vzorně po chodníku oběma směry, slušně se vyhýbali a nebyl nejmenší náznak konfliktní situace. I auta dnes jezdila jako v autoškole.

Když je pech, tak dokonalý. V tomto poklidném a všedním dnu nemohl očekávat, že mu osud přihraje zajímavý okamžik, který mu umožní se před šéfem vytáhnout a ukázat, co všechno dokáže. A také by už konečně zkrotil ten ironický úsměv, který dnes na obličej nasadila Mystel. Jak ta je mu protivná, když tak podlézá nadřízenému. Kdyby alespoň neměla tak pěkné nohy!

Nemohl si přiznat, že má hrozný vztek na šéfa, že se na ně může dívat celý den, zatímco on jen při krátkých návštěvách jeho kanceláře.

Došel na roh ulice a chvíli rozmýšlel, co podniknout. Stál a kouřil. Pak mávl rukou a vešel do dveří, jež byly za ním. Vstoupil do denního baru Jitřenka, který měl otevřeno. Prodávali zde ty nejobyčejnější nápoje, po kterých měli všichni jen těžké hlavy a nejistou chůzi, takže jejich mysl byla na míle vzdálená vzletnému místnímu názvu.

"Vodku," kývl na barmana, když se posadil na vysokou barovou stoličku, "dvojitou."

"Ruskou, dánskou, finskou, německou?" zeptal se lhostejně výčepní.

"Jakoukoliv," hekl napůl úst, "jsem v náladě, kdy nemíním vychutnávat požitky téhle díry. Co teď potřebuju, je uklidnit rozbouřené živly v mém těle."

"Běž do bordelu," ozval se soused, sedící o tři židle dál, "tam ti zkrotí všechno dokonale. A za pár babek. Znám tam jednu prsatou, ta umí věci, ještě za týden se ti z toho bude točit hlava."

Henry se po něm podíval, ale neodpověděl. Šedivý kulatý obličej porostlý rozčepýřenými vlasy a téměř stejně dlouhými vousy na něj hleděl svýma mžouravýma, okolí špatně vidícíma očima. Vyšisované plandající šaty doplňovaly identitu člověka, který zde trávil veškerý čas a který zde měl předplacenou osobní židli. Určitě by se velice rád pustil do jakéhokoliv hovoru a na to on neměl tu nejmenší náladu.

Henry chtěl ještě cosi říci barmanovi, ale před ním se bleskem ocitla sklenka s jiskřivě průsvitnou tekutinou jakoby spadlá z nebe. Třpytivé perličky prolétly po hladině a naznačili oheň skrytý uvnitř. Měla mu přinést útěchu a okamžik zapomnění.

Ani na okamžik se nerozmýšlel a obrátil ji do sebe. Byla ďábelsky silná. Ostrá mačeta mu prořízla hrdlo, ústa proměnila v pekelnou výheň a zabodla svou čepel hluboko do prsou. Zkřivil obličej a otevřel ústa. Měl pocit, že polkl skleněné střepy, či mu z nich musí vyšlehnout plamen.

Tento nápoj často nepil, nebyl na něj zvyklý a ani mu moc nechutnal. Ale trefil se. Síla ohně a žár sžírající jeho vnitřnosti jej okamžitě přivedly na jiné myšlenky. Místo šéfa měl v hlavě úpornou touhu uhasit vatru, planoucí mu v krku.

"Jak někdo může pít tekutý oheň," mumlal si pro sebe s rozšklebeným obličejem, "takový hnus."

"Tak to nepij," ozvalo se rýpavě odvedle, "klidně to přenech mě. Ale napřeď si to řádně zaplať."

*

Max Terranck netrpělivě přecházel po místnosti. Už dlouho jej nic nerozházelo jako dnešek. Jindy pevná a kamenná tvář dnes měkla a deformovala se s každou hodinou, která uběhla.

Indexy vykazovaly velice příznivé stavy a on nemohl nic dělat. Přitom to byla jejich hlavní pracovní činnost. Čekat na vhodný pokles sledovaných akcií a pak rychle reagovat. Koupit či prodat podle situace, v níž si jednotlivé akcie stály. A na takovouto příležitost čekali už velice dlouho. Dnes přišla. Je to až neskutečné, ale akcie několika firem, o které mají dlouhodobě zájem jejich nejlepší klienti, nabývají konečně hodnot, po kterých toužili. Byl by nejvyšší čas po nich skočit a kupovat a kupovat, jsou připravení, čekají jen na povel. Na takovou úroveň se už dlouho nedostaly.

Ale všichni vědí, že ke každému většímu nákupu potřebuje pokyn bosse. Bez jeho vyjádření nesmí udělat jediný krok. Pravidelně každý den se časně ráno ozval, prokonzultoval další vývoj burz a vydal pokyny pro další postup. Ale dnes jeho přímý, soukromý telefon, mlčí. Nerozsvítí se na něm výstražná kontrolka, neozve se známý bzučák.

Max mnohokrát pohlédl na jemně vytvarovanou rukojeť speciálního telefonu a nervózně špulil obličej. Už vykouřil za tu chvíli tolik cigaret, jako jindy za dva dny. Popelník na jeho stole byl plný po okraj, několik zčernalých zbytků se povalovalo okolo. Netrpělivým pohledem přeskakoval z telefonu k monitorům a displejům a zase zpět. Mnul s bradu a občas si setřel orosené čelo.

Několik stolů bylo zaplněno počítači s mnoha kopírkami, faxy či skenery. Nad nimi poblikávalo mnoho různobarevný displejů, které ukazovaly všemožné hodnoty čísel. Všude kolem se povalovaly sem tam natažené kabely, které zde zůstaly, když dle potřeby některý z přístrojů přendávali. Pokud byl mezi nimi nějaký volný prostor, byl zaplněn mnoha papíry, jen výjimečně srovnaných, většinou však náhodně položených. Byl to na první pohled veliký nepořádek, ale oni se v něm kupodivu velice dobře vyznali.

Monitory zobrazovaly neuvěřitelné množství tabulek, grafů a srovnávacích diagramů. Kolem dokola místnosti visely na zdech různě velké tabule, na kterých se neustále střídala různá čísla.

Za stoly sedělo šest členů pracoviště, kteří v tuto chvíli nevěděli, kam s očima. Nechtěli sledovat zoufalého šéfa a se tvářili, že jsou zaujati údaji obrazovek. Po očku jej však tajně sledovali. Nikdy jej ještě takhle nervózního neviděli, ale jeho rozčílení rozuměli. Navíc je svým pobíháním rušil, nemohli se na práci dobře soustředit.

Už to tak trvalo celé dvě hodiny. Předstírali práci, občas stiskli některý z přepínačů na pultu před sebou či pronesli několik kontrolních slov do mikrofonů u svých úst, kterými byli napojeni s burzami. I na jejich stolech se popelníky na stolech rychle plnily popelem vykouřených cigaret. Ještě štěstí, že je vzduch filtrován výkonnou ventilací. Asi by se zde dnes udusili.

Všichni mu rozuměli, každý ho chápal. Už dávno měl od bosse dostat další pokyny, ale nic se nedělo. A na to nebyli zvyklí. Jsou naučení promptně reagovat, otálení je u nich neznámou věcí. Přitom hrozí veliké nebezpečí, že promarní obrovskou příležitost. Nervózní byl z nich každý, ale Max, jako nejvyšší, pochopitelně nejvíc. Přitom to je vždy tak klidný a vyrovnaný člověk! I při těch nejzapeklitějších situacích si zachovává od emocí patřičný odstup a reakce má odměřené.

Že je všechno naprosto jinak, nemohl tušit nikdo z nich. Byla to hra. Veliká, divadelní, docela vzorně odehraná scéna. Max se snažil, jak nejlépe uměl. Dělal dramatický výstup a dařil se mu znamenitě. Nikdo z ostatních neměl tušení, že má za sebou docela slušnou hereckou kariéru a nyní jim předvádí jeden ze svých nejlepších kusů.

V mládí hrával ve významném divadelním amatérském souboru a byl docela uznávaným členem. Vydržel v něm až do svého odchodu na univerzitu. Má za sebou role ve všech významnějších hrách, Králi Leerovi, Othellovi, Romeo a Julii a dalších. Sice jen menší či vedlejší role, ale nikterak bezvýznamné štěky. Čekalo se, jakmile dospěje, přejde na role hlavní. K tomu již nedošlo. Musel si vybrat - divadlo či školu. Rozhodl se pro školu.

Nikdo tehdy nemohl pochopit proč, ač byla odpověď velice jednoduchá. Na škole studovala dívka, Brigit, do níž se jako adolescent beznadějně zamiloval. Bezhlavě. Neviděl ani neslyšel okolí, musel být stále v její blízkosti. Chtěl, aby to tak zůstalo i po gymnáziu a nemínil ji nechat zmizet ve světě. Zpočátku bylo všechno nadějné, nezastírané city Brigit opětovala. Jen jí to bohužel vydrželo do druhého ročníku, kdy si našla jiného. S ním nakonec ze školy odešla, aniž ji dokončila, když se oba připojili k hnutí Greenpeace. Podle posledních zpráv jsou na nějaké lodi a blokují Japonce v lovení velryb.

Max na škole již zůstal, zdálo se mu škoda studium přerušit, když mu studium tak výborně šlo. Studoval za samé A, dostával stipendia a byl navržen do elitní třídy. Divadlo zmizelo za obzorem a zůstaly jen krásné vzpomínky. Dneska se mu hodily.

Dnes hrál netrpělivého a zmateného šéfa hrál s obdivuhodným nadšením, jakoby jej z hlediště sledoval přísný režisér, neodpouštící nejmenší chybičku. Vžil se do role jako zamlada.

"Třeba spad ze schodů," ozval se do ticha McCainův hluboký hlas, který se snažil přijít na kloub otázce, proč ještě nevolal. "Znám jednoho člověka. Kterýmu se to stalo. Šel si z patra ke dveřím domu pro noviny, uklouzl a rozbil si hlavu. Ležel tam tři dny, než ho našli. Třeba se to..."

"Drž hubu!" zařval na něj Max Terranck. "Nikdo se tě neprosí o chytrý průpovídky."

"Akcie Merexu klesly o další tři body," pronesl suše Dick Hall, nejstarší člen skupiny a také nejzkušenější. "Degradace se blíží maximu, další prodleva je velice riskantní."

Jeho pleš se mezi řídkými zbytky vlasů po skráních vysoce leskla. Vysoké čelo, naznačující nevšední inteligenci byla svraštěné, zamračené. Drobná očička poplašně mrkala a malá ústa, téměř mizející v nabubřelých tvářích se stáhla do niterné skuliny. Také jemu nebylo po chuti, že se musí bezmocně dívat na unikající rybu z rybníka.

Všichni věděli, proč to říká. Zoufalý přízvuk jeho hlasu mluvil za všechno. On sám na takovou příležitost čekal už dlouho. A Merex, firma zabývající se hledáním nerostných surovin, byl už dlouho v jeho zorném pohledu. Znal o ní téměř všechno, sledoval jakoukoliv změnu její činnosti.

A právě před několika dny všechny upozorňoval, že ze zpráv, uveřejněných ve věstníku, je patrné, že je firma na stopě významnému objevu významného ložiska zemního plynu. Dočasný pokles je určitě způsobený přechodnými finančnímu problémy, kdy měla velké náklady, jež vydala na zemní průzkum: "Ale ty by se měly rychle vrátit, mnohonásobně zhodnocené," říkal neustále. "Akcie co nevidět půjdou strmě vzhůru, jen co se poslední nálezy dostanou mezi veřejnost."

"Boleston strmě stoupá," pronesl užasle McCain, "jen za poslední minuty vylétl na dva tisíce sto dvacet. Nárůst třináct procent. Myslím, že je ideální chvíle pro prodej."

"U mě se upravil Anavit," přidala se rázně Barbara, "měl by jít co nejrychleji pryč. Takový kurs jsem ještě neměla, co jsem tady. Jestli zaváháme, určitě se hladina vrátí do normálu a bude po šanci. Je to ideální příležitost."

"Takže co budeme dělat? To tu budeme pořád jen sedět?" pronesla plaše Líza Cransfordová. Její kaštanové vlasy se ve světlech zářivek leskly a při každém pohybu hlavy hrály mnoha barvami.

Nejistě se po Maxovi dívala a čekala na odpověď. Ten se zatvářil tragicky a rozhodil rukama. Nervózně poposedával na židli a mnul si rázným gestem bradu. Všichni věděli, že to je jeho typický příznak nejistoty a obav z dalšího rozhodnutí. Nedivili se mu, dobře věděli, že bez bosse neudělá zcela nic. Pokud nedá pokyn, nesmí k žádné transakci většího rozsahu dojít. Několikrát zdůraznil, že pokud se tak stane, viník okamžitě poletí. Na pravidlo si rychle zvykli a dosud jej dodržovali.

"Zvedni halenku a ukaž ty svoje melouny," uchechtl se McCain, "bude o zábavu postaráno."

Učinil narážku na mohutné poprsí, které se zvedalo na její hrudi a přitahovalo pozornost každého, kdo k ní pohlédl. Obě obliny zakrývala paprskovitě rozvětvená halenka, našponovaná do maxima jak tenisová síť. Provokativně zdůrazňovala mohutné objemy, skrývající se pod ní.

"Zvedej si svou košili," zašklebila se na McCaina, "a ukaž ty svoje. Vystrašíš děti v širokým okolí do konce jejich života."

McCain se široce usmíval, nenechal se vyprovokovat. Stejně jako on, tak i ostatní věděli, že Líza své vnady na veřejnosti ukazuje. Často a ráda. Stačilo, aby se jen trochu napila svého oblíbeného sladkého nápoje a už si rozepínala knoflíčky, či zvedala spodní okraj halenky.

To pak běhala od jednoho k druhému a s očima rozzářenýma jako dítě se kochala na jejich užaslé pohledy, když na vlastní oči uviděli neobvyklý objem. Nebylo jediného večírku, jediného mejdanu, aby se tak nestalo.

Naposledy všechny šokovala, když pobíhala, solidně ovlivněná milovaným nápojem, uprostřed zábavy po domě. Od jedněch dveří k druhým. Zazvonila a když se ve dveřích objevil chlap, ruce jí okamžitě vylétly vzhůru a sebou zvedaly i okraj halenky. Pak několikrát zatřepala volnými ňadry.

"Hele," hekla na překvapeného muže, "ta jsou co?"

Chvíli nechala muže užasne civět, pak se otočila a zamířila dál. Takto obešla několik dveří, kdy se odehrála stejná situace, nežli se stalo něco nečekaného. Ve dveřích se objevila objemnější žena a rozjetá Líza to včas nezaznamenala. Ruce vylétly ven, naběhlé bradavky se zatřepaly.

Žena ve dveřích na nic nečekala, rozmáchla se a plochou dlaní prudce plácla do Líziny tváře. Ozvalo se ostré mlasknutí a byla to taková rána, že Líza upadla. Chodba ránu zmnohonásobila. Dveře se zavřely a ona vystřízlivěla. Poučení jí dlouho nevydrželo. Po několika dnech své vystoupení opakovala znova. Alkohol se u ní projevoval velice svérázně.

"Nech jí na pokoji," ozvala se Barbara Frasierová.

Seděla vedle Lízy. Byla ze skupiny nejmladší a také nejhezčí. Byla kus, který jim záviděli z ostatních kanceláří. Dlouhé blond vlasy s mírnými loknami jí splývaly přes ramena. V pravidelně oválném obličeji jemně vyčníval vzhůru vztyčený nosík, schovaný mezi párem velkých, velice bystrých očí.

Nosila s oblibou vypasované džíny a volné, moderní košile. Vysoce elegantní a často puritánsky zapnuté do posledního knoflíčku, téměř nikdy neprovokovala výstřihy či ležérní rozhalenkou. Ráda své oblečení doplňovala moderními doplňky. Jemným hedvábným šátkem, výraznými korály či dlouhou šálou, ledabyle přehozenou přes ramena.

Na rozdíl od Lízy nerada na veřejnosti cokoliv ukazovala. Když si výjimečně oblékla sukni, její délka vždy končila u kolen. Malých, jemných, modelovaných jak od sochaře. Štíhlá lýtka přitáhla spolehlivě pohled každého muže, který se v okolí nalézal. Na vysokých jehlách, které jí dodávaly patřičný punc. Byla prostě kočka.

* * *

Snad všichni členové kolektivu se pokusili si to s ní rozdat. Na všechny byla příjemná a milá, ale vždy si udržovala odpovídající odstup. Jako šachový virtuos dovolila každému určitý stupeň přiblížení, koketně si s ním pohrávala, aby nakonec v okamžiku, který sama uznala za vhodný, nápadníka nemilosrdně odkopla. Nechala jej chladnokrevně tokat a žít v naivní naději na úspěch. Uměla v něm přesně cílenými pohledy a řečmi rozproudit bouři nespoutaných vášní, kdy se dotyčný užuž viděl jako úspěšný dobyvatel horských štítů.

Pád býval rychlý a nezadržitelný. Usadila jej a často s nevybíravými, zesměšňujícími slovy jej opustila. Bylo pravidlem, že jí nešťastník během své lovecké vášně vyzradil svá největší tajemství či zajímavé intimní události. Ona je nakonec nelítostně použila proti němu. Roznesla je po všech spolupracovnících a dodatečně podané s vlastní úpravou o nich informovala. Každý příběh byl překroucen, aby se hodil do jejích plánů a mohla je co nejúčinněji použít proti dotyčnému.

Prakticky každý prošel peklem veřejných pomluv a posměchu. Nebylo totiž jediného, kdo by odolal pokušení, které mu nenápadně naznačila a k milostné touze vyprovokovala. Ve svém jednání byla chladná a bezcitná. Nachytali se bez rozdílu všichni, včetně těch nejvyšších.

Od té doby se jí všichni vyhýbali, protože se jí vlastně báli. Na každého si nechala nějakou tu tajnůstku v záloze a dávala najevo, že při odporu, kdy nebude po jejím, ji okamžitě vrhne mezi veřejnost. Každý věděl, že toho schopná je a protože se nechtěl zesměšnit, šli jí téměř vždy na ruku. Svým způsobem je měla v hrsti, čehož dokonale využívala.

"Situace je velice vážná," pokračovala velitelsky, "co nejrychleji musíme přijmout nějaká opatření, nebo o ten kšeft přijdeme."

"Jak to chceš udělat?" zeptal se Dick, "máš snad na Bradáče spojení?"

"Nemám, ale nemůžeme tu jen tak sedět. Vždyť se podívej na monitor, co se tam děje. Takovýho lososa jsme ještě nelovili."

Pronášela vzrušeně a prstem se dotýkala obrazovky v místech, kde se měnily čísla společnosti, která je zajímala nejvíce. Losos byl jejich slangový výraz pro úspěšný nákup či prodej akcií. Vlastně to zavinil Bradáč, který neustále při rozhovorech opakoval: "Hodíme tam lákavou návnadu a až se chytne, pak po něm skočíme jako po lososovi, co se nám houpe na háčku." Velice rád totiž míchal svůj koníček, rybaření, i do makléřského slovníku.

"Nevím, co s ním dneska je," kousal se do rtů Max Terranck, "tohle nám ještě nikdy neudělal."

"Neměl by ses mu raději sám ozvat a říct mu, co se děje?" zeptala se Líza ustaraně.

"Ne!" vyštěkl Max vztekle, "nikdy jsem to neudělal a tak nevím, proč bych to měl dělat nyní. Navíc, ty snad víš, jak s ním zajistit mimo stanovený čas spojení?" pokračoval zlostným hlasem.

Byl natolik rozčílený, že se ostatní po sobě podívali.

"Ale co teda míníš dělat? Jsi přece jeho zástupce," upozornila ho Barbara.

Max koulel zlostně očima. Barbaře si odporovat netroufl, ale věděl dobře, že něco udělat musí. Nakonec měla pravdu. Je zde nejvyšší šéf a další rozhodnutí je na něm. Šlo jen o to, aby zvolil to nejvhodnější. Ani netušila, jak mu v této chvíli zahrála do noty.

"Ještě chvíli počkáme," pronesl po chvíli přemýšlení. K ráznému řešení se zatím neodhodlal, rozhodl se hrát o čas.

"Nebude pak pozdě?" namítla Líza, "kurz již těžko bude ještě výhodnější než je teď. Bonus lepší nebude, to by se musel stát zázrak. Spíš mám obavy, že to prošvihnem."

"Buď už zticha! Nikdo se ti o rady neprosí. Vraťte se všichni na místa a dělejte něco užitečnýho!"

Maxova vzteklá slova jako bič prolétala místností a ochladila náladu o několik stupňů.. Peter a Sarah se po sobě podívali. Tak tohle tu ještě nebylo.

"Max je dneska šíleně podrážděnej," zašeptal Peter, "takovýho jsem ho ještě neviděl."

"Já to na něm vidím už od rána," přitakala Sarah, "musel zažít něco hrozně ošklivýho."

2.

Henry se znechuceně rozhlížel kolem. Nepovedený den, jaký už dlouho nepamatoval. Krk jej pálil po šíleném nápoji a vedle něj se pohybovalo pochybné individuum, jež o něj jevilo nežádoucí zájem.

"Dejte mu jednu na mě," pronesl znechuceně směrem k barmanovi a ukázala na toho člověka.

"Ó děkuji pane," zvolalo zarostlé individuum, "určitě budete dle zásluhy bohatě odměněn. Zákony vyšší moci zapisují každý dobrý skutek, který člověk vykoná. Až se to..."

"Jasně, errare humanum est. Chybovati je lidské a já dělám jednu chybu za sebou. spíše jeden průser za druhým. Tak chlastej a buď zticha!" pronesl se šklebem Henry. "Nebo to beru zpět."

"Dobrý, dobrý," hekl smířlivě ten člověk, "vždyť jsem snad toho tolik neřek. Jestli se to panstvu nelíbí, zmlknu. Už jsem zticha jako pěna, neříkám ani hlásku. Nedovolím si promluvit, jsem zvyklý poslouchat, co se po mě chce. Jestliže jsem si dovolil promluvit, bylo to z vděčnosti za vaši štědrost. Jste opravdu neobyčejně hodný člověk. Určitě máte hodnou a milou ženu a hejno milých dětiček. Jak ty musí být krásné! Vaše rodina na vás může být pyšná."

Chrlil věty v divokém tempu, že je Henry nestačil vnímat.

"Ticho," zavrčel varovně a muž konečně zmlkl.

Právě včas. Mobil v Henryho kapse se rozvrněl varovným rytmem a jemný tón zazněl z pouzdra, ve kterém byl telefon u pasu schován. Znechucený škleb se mu objevil v obličeji a tvář se křečovitě stáhla.

Nemá na nikoho chuť. Ať volá kdokoliv, volá ve velice nevhodnou chvíli a on se s ním nechce bavit. Neodbytný zvuk jej však v klidu nenechal. Dál křičel o pozornost a nemínil se nechat umlčet. Velice nerad se nakonec nechal Henry přemluvit. Naučeným pohybem zajel k pasu a bleskově vytáhl malého provokatéra z úkrytu. Zkoumavě přejel očima po displeji a hledat jméno volajícího.

* * *

Greg Maltanick. Stálo na něm velkými písmeny.

Téměř okamžitě se mu vybavila kulatá, neustále se usmívající tvář. Na hlavě několik dlouhých, zplihlých vlasů, z větší části krytých služební čepicí, kterou téměř nikdy nesundával. Dominantou byl široký, rozplácnutý nos. Ten se nedal přehlédnout. Spolu s velikou bradou tvořil charakteristický rys obličeje a všechno ostatní na něm již bylo zbytečné. Člověk vnímal jen ty významné body a již nikdo nic dalšího nevnímal. Malá očka jako by nebyla, uši přilepené těsně ke skráním byly téměř neviditelné. Mohutné obočí viselo nad tím vším jako černý mrak.

Tvář patřila policejnímu detektivu. Vrchnímu veliteli vyšetřovacích skupin ve městě.

Znali se už léta, seznámili se během jednoho výjimečného případu, o kterém začal Henry informovat. Byl tehdy celkem mladý, ale Greg už patřil mezi uznávané odborníky. Záhadný vrah zabil dva studenty a policie dlouho neměla žádnou stopu.

Greg vedl vyšetřování a Henry mu byl neustále v patách, tahal z něj rozumy, chtěl co nejvíce podrobností. Jak mají policisté v oblibě, ani tehdy nechtěli nic zveřejňovat a snažili se všechno udržet pod pokličkou. Greg proto mlžil a případ halil do ještě většího závoje všelijakých záhad, které kolem obíhaly. Vytáhnout z něj nějaký údaj během rozhovoru bylo nemožné. Henry měl tehdy velice málo údajů, ze kterých by udělal ucelené články. Nenechal se odradit a poradil si po svém. Občas si ve svých zprávách pohrál s fantazií a v článcích si vymýšlel možné i nemožné teorie, oč v případu jde. V každém novém vydání je měnil podle toho, jak vyšetřování postupovalo a co se mu z něj podařilo získat.

Greg z toho byl velice zuřivý, protože v každém názoru se objevili prvky, na které bylo skutečně zaměřeno pátrání. Tak se na denním světle objevily věci, které byly u nich označeny jako tajné a nesměly na veřejnost. A protože to byl výplod Henryho fantazie, jež mu nikdo oficiálně nesdělil, nemohli mu zakázat je publikovat, aby nenaznačili, jakým směrem vyšetřování skutečně pokračuje. Grega přitom nejvíce dopalovalo, že se Henry ve svých zprávách stavěl do role všeznalce, kterému je všechno jasné a policisté jsou neschopní. Když se některá z teorií potvrdila, ihned dával ostentativně najevo, jak přesně dopředu věděl, jak se bude případ vyvíjet, jen muži v uniformách o tom neměli ani ponětí. Cítil se dotčen ve své stavovské cti.

Greg se proto snažil Henryho utřít, kdekoliv se mu naskytla příležitost a kdykoliv měl příležitost, jeho názory shazoval. Nakonec, když pachatele odhalili, se opravdu ukázala jedna dopředu vyřčená teorie jako pravdivá. Henry si své vítězství vydatně vychutnával a ve svých zprávách dával policistům co proto. Nebylo se co divit, že se jejich vděčnosti nedočkal.

Ale i Gregovi nakonec došlo, že není dobré bojovat na jedné frontě se zločinem a na druhé s tiskem. Nakonec se setkali v jedné hospodě a ostře se do sebe pustili. Po mnoha jedovatých slovech, kdy debata jen taktak neskončila ruční výměnou názorů, se jejich spor nečekaně zakončil. Náhle zjistili, že je jejich myšlení stejné a rovněž tak i názory. Najednou měli společnou řeč a začínali si rozumět. Od té doby jsou kamarádi a stýkali se poměrně často, mnohokrát i soukromě. Greg mu občas podá nějaké to echo o zajímavém případě a včas jej nasměruje na zajímavý případ. Henry pak má často dobré téma jako první. Bylo až s podivem, jak si najednou začali rozumět.

"Copak asi chce?" pomyslel si, když sledoval malý přístroj. "Že by se na mě přece jenom usmálo štěstí? Únos zbohatlíka či vykradli největší městskou banku?"

"Doufám že máš nějakou pecku, nic jiného mě nezajímá," pronesl okamžitě, jakmile přiložil telefon k uchu.

"Mám tu sebevraždu," pronesl krátce Greg. "Právě ji jedeme obhlídnout. Je to poslední hlášení."

Henry už věděl, že z něj nic bližšího nedostane, už takhle toho řekl více než obvykle. Po telefonu nikdy nechce říkat žádné další detaily.

"To beru! Kde?" zeptal se proto rychle a tvář se mu vyjasnila. Vypadalo to nadějně. Taková událost by se na stránky hodila. Lačně polkl a nastražil uši.

Dostal krátkou a stručnou odpověď, kde se dozvěděl to nejnutnější, co právě potřeboval. Hlas utichl, světelný displej zhasl. Henry jej pomalu zasouval do malé skrýše a usilovně přemýšlel. Na tváři mu konečně svítil spokojený úsměv.

Přece jenom něco na zítra bude mít! Času je ještě dost, jestliže sebou hodí, stihne nějakou glosu na čelo listu. Téma bylo lákavě, když jej šikovně podá, nechá se z toho udělat případ. Dobře věděl, že když jej pokaždé takto Greg informoval, byl u případu jako první.

"Dobrý zprávy, šéfe?" zeptalo se zvědavě individuum, když opatrně sledovalo jeho zářící obličej.

"Dejte mu ještě jednu," prohodil s úsměvem Henry a vhodil na pult bankovku. "Když už mi přinesl nečekané štěstí."

"Jste opravdu ten nejlepší člověk na týhle planetě," neslo se za ním nadšené volání, když rozrazil dveře a vyšel na chodník. "Ale nechcete si trochu toho štěstí předplatit na další dny? Přijímám každou vděčnost."

Vyrazil tou nejvyšší rychlostí, jakou byl schopen zpět k redakci. Před ním stále ještě parkovalo jeho auto, které tam odstavil, když ráno zamířil ke svému pracovišti.

Celý udýchaný dosedl na sedačku. Než nastartoval, objevil se v jeho ruce telefon.

"Co bys řekl sebevraždě?" zeptal se bez otálení šéfa Rene Bertholda.

"No vidíš," uslyšel spokojený hlas, "to beru. Takový téma by se mi zamlouvalo. Však já věděl, že dostaneš rozum, přece tě už za ta léta znám."

"Jedu to okouknout."

"Dobře. Dáme to na čelo, na dva sloupce. Koukej to sepsat tak, aby to vyvolalo co největší impresi! Pořádně tam vlož emoce, útoč na city, dojmi čtenáře. Žádný klidný čtení pro důchodce. Vylič podrobně toho nešťastníka. Smutnej život, nešťastnou lásku, problémy v práci, špatný vztahy v rodině a v bydlišti, nevděk dětí. Klidně to napiš drsněji, neber si servítky. Tohle všechno tam chci mít - akci, spád, drama, měj to na paměti."

Jel na plný plyn, aby zběsilou jízdou zamířil k místu, kde mělo k činu dojít. Už byl do děje vtažen, již jej zase naplno prožíval. Nechtěl si nechat ujít příležitost, kterou mu osud nabídl. Cítil šanci a chtěl se do ní zakousnout a nepustit. Tak, jak to uměl dříve.

"Uhni blbče," řval cestou na pomalejší řidiče, kteří se mu před vůz připletli a jež ho zdržovali.

Byl nervózní a ulevoval tím svým nervům. Dělal to tak ostatně pokaždé, když jel sám. Křičel, klel, metal sprosté nadávky. Kdyby ostatní řidiči slyšeli, kolikrát je během své cesty nazývá těmi nejhoršími jmény, asi by mu to neprošlo. Ale ve svém voze se cítil pánem a zde nechával emocím volný průběh.

Když kdokoliv seděl na sedačce vedle něj, jezdil jako naprostý kliďas a po celou jízdu jel pomalu a usmíval se. Jediné ostřejší slůvka směrem k ostatním řidičům nezaznělo, choval se jako pravý gentleman. Většina kolegů jej proto má za velice klidného a spolehlivého řidiče. Podivuhodný paradox.

A teď klel ještě mnohem víc, než měl ve zvyku. Však byl netrpělivý a nervózní jak již dlouho ne. Jedna nadávka stíhala druhou, kličkoval mezi vozy, škubal nepřirozeně volantem, dupal na pedály.

Oddechl si, když v dálce uviděl několik policejních aut se zapnutými majáčky. Byl na místě, před ním se nacházelo tragické místo činu.

Obyčejný dvojdomek, kterých zde bylo mnoho. Byly si jeden druhému velice podobné, jeden typ, zřejmě hromadná výstavba. Dlouhá ulice, zastíněná mohutnými stromy stojícími po obou stranách vozovky, byla zaplněna automobily v policejních barvách. Některá ještě měla zapnuté majáčky, jiná stála v poklidu.

Zastavil mezi nimi, vyskočil a zamířil k policistovi, který stál u policejního zátarasu. Pohlédl směrem k plotu kolem domku a nedočkavě přešlápl.

"Potřebuji mluvit s detektivem Maltenickem," oslovil ho a mával novinářským průkazem.

Muž na něj lhostejně hleděl, přežvykoval dásněmi a působil dojmem, že neslyší.

"Maltenick na mě čeká, mám pro něj něco důležitého," snažil se jej přesvědčit a k průkazce přidal ještě jednu, s akreditací na speciální informace.

Muž se podíval vzhůru a rozhlížel se, jakoby se obával, že co chvíli začne pršet a jemu zmokne seno. Když mu oči slétly zpět na zem, díval se na Henryho stejně znuděně, jako dřív.

"Beze mne s tím těžkým případem nehne, bude potřeboval specialistu," díval se mu do očí a mluvil co nejdramatičtějším hlasem. Větší patos již neuměl.

Uvnitř se dusil vztekem. Jestli u případu nebude jako první a přijde v dnešním nudném dni o svůj lauf, tak tomu ulízanýmu policajtovi propíchá všechny gumy u auta. Blátem a sračkami pocáká dům a zalepí všechna okna. Pomstí se krutě jako camorra.

"Ta informace, co mu nesu, je nesmírně důležitá!" zakřičel netrpělivě.

Ale dál se nedostal. Ten muž měl obličej jako z kamene. Nepohnul se mu na něm jediný sval. Ale také mohl být naprosto hluchý. Henry pro něj vůbec neexistoval. Ještě chvíli se snažil dostat dovnitř, pak to vzdal.

V jeho ruce se objevil mobil a zuřivě vytáčel číslo. Přiložil jej k uchu a čekal. Rozčileně podupával a točil dokola, když netrpělivě čekal, až Greg telefon zvedne.

"Co je?" ozvalo se po chvíli nevraživě.

"Nechce mě tam pustit," hlesl Henry nešťastně.

Greg se na nic dál neptal, rychle pochopil.

"Dej mi ho," podotkl.

Henry podal telefon policistovi a pozorně jej sledoval.

"Klidně ho pusť," zaslechl Gregova slova.

Policista pokrčil rameny, trochu poodstoupil a zvedl nataženou policejní pásku. Henry se protáhl kolem něj a rychle mířil k domu, kde se čin stal. Nedočkavě vyběhl po menších schůdcích a nakoukl do první místnosti.

Právě tělo balili do pytle. Henry se na něj podíval a zbledl. Kolena mu poklesla a udělalo se mu nevolno. Hrůznou podívanou to ale nebylo.

Viděl tvář staříka, seschlého, s kůži celou krabatou. Pár světlých vlasů na téměř holé lebce, výrazný orlí nos, velké uši. Dlouhý, vrásčitý krk spojoval hlavu s velice chlupatou hrudí a nyní byl znetvořen širokou, červenou rýhou od provazu. Nehybný obličej byl nezajímavý, ostré rysy křečovitě stažené. Už měl možnost vidět několik mrtvých lidí, kteří v sobě měli i po smrti kouzlo osobnosti a eleganci.

Z tohoto muže nic takového nečišelo. Nudný, tuctový obličej. Obyčejný muž s obyčejným životem a snad jedině nezvyklou smrtí. Ta jediná na něm byla zajímavá, i když omezeně. Už jej asi přestal bavit dlouhý život a tak se rozhodl zubatou přivolat sám. Oprátka ještě visela na háku uprostřed místnosti. Ještě ji nesundali.

I celá místnost byla jednoduchá, vybavená starým, velice opotřebovaným nábytkem, osahaným a ošoupaným dlouhými léty užívání. Už na první pohled zde nebylo nic cenného. Všechny věci zde měly svá nejlepší léta za sebou. Staré nádobí ve skleněné vitríně naznačovalo mnohé - žádné velké dědictví po sobě stařík zřejmě nezanechal. Kupodivu zde nebyly žádné moderní spotřebiče, pomocníci v domácnosti či vymoženosti moderní doby, kterými se dnešní byty jen hemží. Nestála zde televize, ani rádio, neležel telefon. Jakoby by byt pocházel z minulého století. Ten člověk žil zřejmě poustevnickým životem. Na policích na vrstvě prachu nezahlédl stopy po věcech, které zde dlouhou dobu ležely a jež by odsud zloděj odnesl. Už z tohoto důvodu nepřipadalo loupežné přepadení v úvahu. Možná kdesi ukryté peníze, ale ani trochu tomu nevěřil.

Henry si rukou přejel orosené čelo. Studený pot mu stékal po zádech a ruce se roztřásly. Nadšení bylo pryč, v jeho duši převládlo zoufalství. Tak tohle určitě žádná velká rána nebude. Gregova zpráva vypadala jako špatný vtip. Smrt beznadějně chudého starce nezaujme ani lidi v těch domovech důchodců, jak jej stále strašil Rene Berthold.

Vzpomněl si na policistu před domem a svůj energický výstup, s jak důležitou věcí přichází k vyšetřovateli. Policista byl určitě dobře informovaný, o jaký případ se zde jedná. Mohl si jen domýšlet, co si o něm a jeho řečech myslí. Dodatečně se zastyděl.

Zajel pohledem ke Gregovi, který stále ještě s kolegy dokončoval obhlídku místnosti. Bylo jasné, že si s tím nedělají velké starosti. Případ byl celkem průhledný a tak chtěli mít vyšetřování co nejrychleji za sebou.

"Cos mi to udělal?" došel k nim Henry.

Greg jen pokrčil rameny.

"Když jsem ti volal, byli jsme na cestě. Nemohl jsem tušit, oč se jedná, ještě jsme to tady neměli zmáknutý."

"A ty si myslíš, že o tomhle můžu někam napsat, že by to někoho zajímalo? Snad nečekáš, Že je to téma pro náš časopis? To bych s těma rakama měl větší úspěch."

"Jestli seš šikovnej novinář," pokrčil Greg rameny, "tak z toho něco vytlučeš."

"Z tohohle tady?... nic horšího jsi mi nabídnout nemohl. Jdu zpátky kupovat houmlesákům něco pro zahřátí. Aspoň si získám jejich sympatie, brzo se k nim asi připojím."

"Až zas pojedu k nějakýmu zajímavýmu případu, mám se ti příště zase ozvat?" zeptal se Greg opatrně.

"Jo, klidně. Tvoje echa jsou veselá a zábavná, nemají chybu. Až dostanu padáka, budeš mi nosit pravidelně zbytky od obědů. Včas ti oznámím, pod kterým mostem budu bydlet."

Rozhodl se odejít a zamířil ke dveřím. Zaslechl ostrý zvuk zavíraného zipu. Ještě jednou se otočil a pohlédl na mrtvého. Náhle si uvědomil, že se mu na tom muži něco nelíbí. Nejistě přešlápl.

Mlčky se díval, dokud obličej nezmizel pod látkou a umělohmotný pytel se nezavřel. Dál sledoval obrys těla a přemýšlel. Bylo zde něco podivného, co jej ťuklo do nosu a on svým novinářským čichem ucítil příležitost. Ještě si ale musel všechno v hlavě srovnat.

*

Tedd Marwall mířil ve svém naleštěném sporťáku dlouhým bulvárem. Vedle něj na sedačce seděla krasavice, s kterou se teprve před čtvrt hodinou seznámil před nákupním centrem obchodního domu.

Byl na to zvyklý. Stačilo se jen vyklonit a zavolat. Pozval ji na projížďku ve svém naleštěném kabrioletu a ani nepředpokládal, že by mohla odmítnut. Ještě se mu tak nikdy nestalo. Nádherné červené auto otvíralo ta nejpevnější dvířka.

"Chcete do Rulie či Harpu?" zeptal se ležérně. Mohla si vybrat ze dvou zábavných podniků, které jí nabízel. Jeden luxusnější jak druhý.

Do obou se chodily bavit jen vyšší vrstvy, obyčejný člověk neměl šanci se zde objevit. Vstupné ve výši několika měsíčních platů jasně určovalo, kdo dovnitř může a kdo ne.

"Doufám, že dnes nebude mít u dveří službu Janick," pronesl naprosto ležérně. Naučeným pohybem řídil vůz a dával najevo, jak to je pro něj samozřejmé. "Já se s ním totiž nesnáším. Tváří se tak podivně, jakoby v člověku pátral a četl mu myšlenky. Vždycky mě to rozčílí a musím se s ním pohádat. Frank je mnohem lepší, je mi sympatičtější."

Mluvil a pozorně se díval na cestu před sebou. Jel velkou rychlostí a proplétal se mezi ostatními vozy. Ostentativně dával najevo, že na to má, že je výš než běžný smrtelník. Podvědomě se snažil na novou přítelkyni zapůsobit. Měl to zafixované, musel na svou oběť udělat vliv. Rád se předváděl. Peníze mu dávaly pocit moci a síly. S jejich pomocí dokázal to, co by bez nich nikdy nesvedl.

"Co ráda piješ?" zeptal se jako rozený bonviván.

"Nevím," zamyslela se a v duchu si vybavovala druhy nápojů, které zná. "Možná balantinku," dodala rychle a nejistě na něj pohlédla.

"To se pije v obyčejných podnicích. Máš ráda koktejly?"

"Hm... mám."

"Tak si dáme Ohnivého Apollóna, ten ti bude určitě chutnat."

"Když... myslíš."

"Jistě. A neupejpej se, pořádně si užívej, ať to stojí za to. Už staří filosofové to věděli a proto říkali, carpe diem."

"Co to je? Řecky neumím."

"Je to latinsky, ale říkali to Řekové a ti životu rozuměli. ´Užívej života´, radili každýmu. Hlupák, kdo se tím heslem neřídí. Ale ty se tím řídit budeš, že jo? Alespoň dneska. Dej mi pořádnou pusu, ať se také podílíš na vstupném."

Přemlouvat ji nemusel. Ochotně a s obdivem se k němu přitiskla, ruce ovinuly jeho šíji a něžně jej políbila.

Když za půl hodiny vcházeli do dveří luxusního Rulie, spokojeně sledoval rozšířené zorničky, kterými sledovala každý detail oslnivé nádhery kolem sebe. Věděla dobře, že bez něj by se sem nikdy nedostala on si toho byl vědom.

Pro něj tu nic nového nebylo, byl zde již jako doma. Ve dveřích se na něj usmíval Frank a tak se s ním spokojeně pozdravil. Usedli ke stolu a chvíli sledovali tři poněkud více obnažené tanečnice na podiu. Objednal šampaňské a pro sebe pravý kubánský doutník.

*

"Tak co se bude dneska dít, koupíme konečně ty akcie?" zeptal se netrpělivě Dick Hall.

"Nevím," pronesl alibisticky Max Terranck.

Přejel zvědavě po ostatních a oči sklouzly na obrazovce. Merex byl nyní prakticky zadarmo. Ještě nikdy neviděl tak nízkou hodnotu u jejich indexu, jako nyní. Nekoupit - největší hřích, jakého by se mohli dopustit. Každý jiný makléř by už dávno žhavil dráty svých klientů a nakupoval co by stihl. Vnitřně zápasil s hrdostí profesionála a osobním kalkulem.

"Mám tu výhodný odprodej akcií Getunie. Sekce z dvojky mi hlásí buldoka," pronesla vzrušeně do ticha Líza Cransfordová.

Měla již opět svůj soustředěný hlas, zaplněný netrpělivostí. Dostala právě nabídku od vedlejší skupiny, jejíž klient šel po akciích jisté firmy a byl rozhodnutý je dostat za každou cenu. Hnal se za nimi jako pes za kostí - jako zarytý buldok. Pro ně to znamenalo možnost jít s cenou bez obav nahoru. Dokonce i McCain zapomněl na Lízino poprsí a věnoval se obrazovce. Přebíhal mu po ní bloomberg, několik pruhů informací mu právě ukazovalo nejaktuálnější nabídky.

"Sakra, to je ale pech," zaklel od srdce, "takový den a Bradáč se neozve. Co ho jen mohlo zdržet? Třesu se, jak bych okamžitě nakupoval, jako malý kluk na vysněnou hračku."

"To je poprvé, co nedodržel zvyk," postěžoval si Terranck a po očku přejížděl všechny přítomné. "A zrovna v takhle nevhodnou dobu!"

"Tak jak mám odpovědět na tu Getunii?"

Lízy hlas byl plný bezmocného zoufalství. Max věděl, že to bude muset nějak vyřešit.

"Jak si stojí?" zeptal se soustředěně.

"Oproti gardu nárůst patnáct procent."

"Cože!" zvolal Max a kousl se do rtu. Nabídka byla silnější, než dokázal odolat. Už se přece jenom jednalo o hodně peněz. "O tolik? Ten po nich tedy jede."

"To tedy jo. Však je dvojka celá nesvá z našeho váhání. Prý nebude dlouho čekat. Podle všeho to vypadá, není to trpělivý buldok. Zřejmě chce co nejrychleji investovat."

Max udělal nejistě dva kroky a usilovně přemýšlel.

"Prodat!" pronesl rázně a zabořil svůj pohled do Líziných očí.

Ta zůstala chvíli v klidu, než jí došlo, co říká.

"Jak? Prodat?" pronesla překvapeně. "Takhle najednou? A bez Bradáče?"

"Jak říkám. Prodat!"

Max rázně zopakoval svůj rozkaz. Nechápavě zavrtěla hlavou.

"Ty nepočkáš na jeho rozhodnutí?"

"Ne. Už jsem se rozhodl. V takové chvíli nebudu čekat."

"Ale víš přece, že to nesmíme udělat. Že jsme se zavázali, že to nikdy bez jeho souhlasu neprovedeme," přidal se nejistý Dick. Jeho přehnaná opatrnost byla známá.

"Odpovědnost beru na sebe. Prodat."

Max rázně vystřeloval svá slova a nenechal nikoho na pochybách, že myslí svá rozhodnutí vážně. Ukázal na Dicka.

"A ty odkup okamžitě ten Merex. Všechno, co bude volné, už na nic nečekej. Chci od tebe hlášení, jak jsi dopadl."

"Nemáme autorizaci k těmto transakcím!" zavrčel varovně McCain.

"Já ho mám!" odpověděl chladně Max a pevně se mu podíval do očí.

"Kdes je vzal?" vyhekl McCain nevěřícně.

"Nestarej se! Prostě ho mám a proto můžeme jednotlivý akce spustit. Řekl jsem snad jasně, kdo má co dělat, nebo ne? Až budete hotovi, hlaste se mi, potvrdím autorizaci."

Max se tázavě rozhlédl. Zvědavé oči zaskočené nenadálým rozhodnutím dávaly jasně najevo jejich zmatek. Ani ve snu nečekali, že se sám pustí do akce, kterou by si neměl dovolit. Jeho odvaha a rozhodnost všechny zaskočila. Pomalu se s rozhodnutím srovnávali a zadívali se do obrazovek. Dick po chvíli pokrčil rameny a vyťukal do klávesnice první příkazy. Chvíli po něm se přidali další a za chvíli bylo slyšet jen rychlé údery prstů.

"Mám tu nabídku MGT," pronesla po chvíli Sarah a tázavě po Maxovi šlehla očima.

"Jak je ohodnocena?"

"Ze dvou na devět."

"Navýšení gardu?"

"Tři celé šest."

Max se zamyslel. Nervózně luskal prsty a všechno pečlivě srovnával.

"Tendence? Poslední degrese, byla nějaká degradace?"

"Zatím stabilita. Degrese před sedmi měsíci, degradace v období 3 a 4 kolem dvaceti procent."

"Tak počkej. Nic zatím nekupuj. Nasaď stojáka. Kdyby se to jakkoliv pohnulo, dej mi vědět. I když to vypadá zajímavě, jsem zatím na vážkách. Já osobně nevidím další vývoj nijak jednoznačně."

Pokynula, že rozumí. Měla za úkol pozorně sledovat pohyb kursu zaměřených akcií, ale nespěchat s nákupem. K tomu dojde, jestliže se dostane do výhodnější polohy. Musela být opatrná, aby nevzbudila pozornost a nezpůsobila tak nevýhodný vzestup ceny.

"Přesun ukončen," zvedl Dick hlavu od monitoru, "potřebuju autorizační heslo."

Max k němu přistoupil.

"Koukni na Polárku."

Dick zvedl oči, aby nemohl sledoval jeho prsty, vyťukávající tajný kód. Než se na obrazovku pohlédl znovu, Dick odklepl příkaz "enter". Obraz se na monitoru změnil a rozblikal se konečný nápis. "Akce provedena". Vzápětí se zobrazilo celé portfolio a nový případ na sebe upozorňoval střídáním barev.

Max popošel ke svému stolu a prsty přejel po klávesnici. Chtěl si celou operaci ještě překontrolovat. Dlouze a pečlivě projížděl záznamy, které Dick udělal a on vzápětí potvrdil.

"Do prdele!" otočil se McCain nenápadně k Dickovi. "Kde sehnal autorizační kód? Neříkej mi, že legálně. Bradáč by mu ho přece nikdy nedal! Mě tady něco nehraje."

"Taky tomu nerozumím. Dosud si co chvíli ztěžoval, že ho nemá a o kolik komplexních bodů přicházíme. Neustále tvrdil, jak by to odsejpalo, kdyby do toho mohl říznout a spustit sám bez omezování všechny převody."

"A najednou z něj vyleze, že jej má."

"Člověče, to se mi ale vůbec nelíbí. Není to normální. Tady něco zatraceně smrdí."

"To jsem ti právě chtěl říct."

3.

Henry vyšel z domu a prošel kolem službu konajícího strážníka. Ten mu nadzvedl pásku, aby mohl projít.

Byl zklamaný a hladový. Dneska mu práce nešla, jedna pohroma stíhala druhou. Velmi se těšil domů, odpočine si a něco pojí. Žena na něj jistě čeká s večeří. Ráno jí slíbil, že bude doma včas, takže slib splní. Jak to vypadá, bude tam dokonce dřív, než měl sám v plánu.

Došel k autu a chystal se nastoupit. Mobil se mu rozskákal v pouzdře.

"Co chceš?" zeptal se rozmrzele, když si jej přiložil k uchu. Na displeji svítilo jméno Rene Berhtold, jeho šéf.

"Jak jseš na tom? Kdy mi přineseš první návrh článku? Právě chystáme předběžnou uzávěrku."

"Tomu oběšenýmu bylo skoro sto let. Nezanechal žádný dluhy, žádnej majetek ani poklad. Jen ho přestal bavit život a tak s tím sek. Cizí zavinění nezjištěno, příbuzný nemá a s nikým se nestýkal. Chudej byl jako já, žil nenápadným obyčejným životem bez všech radovánek. Takže dost nudný téma, s kterého se nedá vyždímat ani špetka senzace. Na čelo ta sebevražda nebude. Dva sloupce z toho dohromady nedám a zajímavý to je opravdu jen pro ty důchodce v domovech."

"Seš kus blbce. Opravdu nejsi ve formě. Víš co, vem si raději tři dny volna a dej se trochu dohromady. Podobných pitomců, co mi můžou nabídnout naprosto stejné výsledky, jaké v poslední době předvádí ty, mám tady deset u každých dveří. Pro to si tě v redakci nedržím. Až zase budeš ve formě, ozvi se mi. Do tý doby o tobě nechci slyšet."

Ticho v aparátu značilo, že nemá s kým mluvit. Pomalu jej vypnul a uschoval. Pak zaťal pěsti a vztekle kopl do kola. A to si v prvé chvíli myslel, že se na něj konečně usmálo štěstí!

* * *

Nasedl a vyrazil. Dá si večeři, pustí televizi. Zaleze na gauč a celý večer nebude nic dělat. Šéf má asi pravdu. Potřebuje pročistit hlavu. Co ale bude dělat po ty tři volné dny, s kterými nepočítal?

Mobil v pouzdře dal o sobě vědět a zabušil mu do boku. Zastavil u okraje silnice a obratně jej vylovil.

Jane - svítilo na displeji. Volala ho manželka.

"Copak se stalo? Proč voláš?" zeptal se opatrně v obavě, zda to nebude další Jobova zpráva.

"Ještě nic. Ale musím ti oznámit, že nevím, kde jsem."

Henry ztuhnul. Ke všemu tomu ještě tohle. Přitom by jej to za ta společně prožitá léta v manželství nemělo překvapovat. Jane sice pracovala jako vysoce specializovaná expertka ve Výzkumném ústavu využití kvantové teorie, ale neměla ani trochu orientační smysl.

Co jí bylo dáno na geniální logice a inteligenci, bylo jí ubráno ve znalosti vyznat se v městských ulicích, budovách, mapách a všem, co má s orientací společného. Pokud se dostala do míst, kde již déle nebyla, byla zmatená a dezorientovaná. A protože si nikdy nepamatovala cestu, po které se ubírala, co chvíli mu volala z míst, že se nevyzná, je ztracení a neví, jak domů.

"Vždyť už jsme tady několikrát byli. Přece si musíš pamatovat tyhle domy, tu sochu, to náměstí. Pak se jde doprava a stále dál po hlavní, až přijedeš ke křižovatce a tady už to poznáš. Naprosto jasný a jednoduchý. Nechápu, že ti to připadá tak složitý," divil se pokaždé. Strašně jej to iritovalo musel se držet, aby vztekle nevybouchl.

"Nevím, nepoznávám to. Prostě to tu neznám, asi jsem tu nikdy nebyla," bránila se Jane zoufale.

Bylo mu jí líto, ale věděl, že tomu tak opravdu je. Prostě co chvíli bloudila, zoufale a pomateně. V počátcích manželství doufal, že ji orientaci naučí, že to je otázka času. Pravidelně jí dával lekce v orientaci v mapách, ve městě ukazoval základní body pro získání výchozího bodu, učil základním pohybům v křivolakých uličkách. Po létech to vzdal. Nikdy to nepochopila, stále s tím zápasila. Pochopil, že s tím nic nenadělá.

"A kam ses dostala?" zeptal se odevzdaně.

"Nevím. Tady to vůbec neznám," pronesla zoufale.

"Jak to, cos zase dělala?" zeptal se ze zvyku ale netušil, jaký neskutečný příběh se dozví.

"Byla jsem nakoupit. Představ si, co se mi povedlo sehnat. Mám krásný růžový kalhotky a úplně stejný tričko. Ale nádherný! Nemohla jsem se od nich odtrhnout, ať jsem dělala, co jsem mohla, nešlo bez nich odejít. A tak jsem je koupila. Pořád jsem je před očima viděla, nemohla jsem se dočkat, až si je zase budu moct prohlédnout. A moc se těším, co ty na to řekneš. Určitě se ti to bude líbit.

Jak jsem tak stála na zastávce autobusu, nedalo mi to a začala jsem se jimi zase trochu kochat. Jsou opravdu fantastický. A vůbec jsem nepřemýšlela, co se děje kolem. Pak přijel autobus, nastoupila jsem a jela. Nemohla jsem ani na chvíli přestat myslet na ty krásný věci, měla jsem je pořád v hlavě. Když jsem se po nějaké době rozhlédla, tak jsem nic kolem nepoznávala. Byla jsem v místech, kde to vůbec neznám, nikdy jsem tu nebyla. Urychleně jsem na nejbližší zastávce vystoupila a teď jsem tady a nevím, jak domů."

"A na který autobus jsi nastoupila?"

"Na 66. Trochu jsem si ta čísla popletla."

"Jak to, vždyť jezdíme 134?"

"Říkám ti přece, že jsem si nevšímala, kam nastupuju. Byla jsem zamyšlená, těšila jsem se na ty koupený věci. Kdybys je viděl, ony mají..."

"...no jasně," pronesl jízlivě Henry, "ona 66 je opravdu velice podobná 134, to se člověk splete cobydup. Máš pro mne něco k večeři?"

"Jo, mám. Vlastně, co by sis dal? Něco hned připravím, jakmile se vrátím domů."

"Takže připraveno nemám nic. Bude hladovej večer. Jak se vlastně dostaneš domů?"

*

"Co si dáme dobrého k večeři?"