Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ilka Pacovská

Souznění s modrou krví

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Souznění s modrou krví

Ilka Pacovská

"Hadere? Hadere, kde jsi?"

Ze křoví po mé levici vykoukl stříbrný lišák. Mnozí by jeho lišácký kukuč mohli označit za roztomilý, ale nesměli by ho vidět právě teď, když měl tlamu a tlapy zbrocené krví.

"Cos to zase provedl?" obořil jsem se na něj, ale on si z mého káravého tónu vůbec nic nedělal. Skoro to vypadalo, že se usmívá.

"Ukaž mi, Hadere, co jsi zabil!"

Vedl mě až na kraj lesa, kde ležel rozsápaný ovčácký pes. Naprosto jsem nechápal, jak malý lišák může svými tlapkami napáchat takovou škodu. Podle všech logických závěrů by neměl být ani schopen ho zabít. Já bych se spíš vsadil, že je to práce tří lvů a ne jen jednoho malého stříbrného lišáka. Na druhou stranu je fakt, že Hader pochází ze starého královského rodu, který už odpradávna provází členy naší rodiny v časech dobrých i zlých. Všichni stříbrňáci vždycky vykazovali neobyčejnou inteligenci a věrnost. Dokázali odlákat nepřátele, nosit korespondenci, vyčenichat jídlo a vesměs byli vzorně vychovaní. Nikdy nepokousali žádného člověka... Kromě Hadera ovšem. Stopy po jeho zubech už nosí nejméně tři chlapi z okolí rodiny. Navzdory posvátnosti stříbrňáků, měl tento malý jedinec v posledním případě zatraceně na kahánku. Nebýt mne, visel by dnes už někde na zdi jako vyschlá kůže.

"K čertu s tebou," vztekle jsem zavrčel při myšlence, že teď budu muset jít za ovčákem, zdvořile se mu omluvit a zaplatit psa. Na vteřinu jsem váhal, zda prostě a jednoduše nezdrhnout, ale kdyby nás vystopovali, byla by z toho katastrofální ostuda. Ne, to nebudu riskovat.

Rozhovor s ovčákem byl proklatě nepříjemný. Nebyl sprostý, ani na mě nekřičel, ale tvrdě poukázal na to, jak je jeho stádo ohroženo do té doby, než sežene nového psa. Nakonec na mně vymámil slib, že uhradím všechna zraněná zvířata, která do té chvíle na pastvině objeví.

Zatraceně, zaklel jsem v duchu, ten chlap bude mít z téhle patálie dvojnásobný užitek... Trojnásobný... Jako by se mi v mysli ozval hlas někoho jiného. Už mi asi z té převýchovy Hadera přeskakuje v hlavě!

Popadl jsem neposlušného lišáka a zamířil k blízkému potoku, který tu sloužil ovcím jako zdroj vody. Tam jsem ho pořádně a bez milosti vymáchal. Vydrbal jsem mu pomocí přesličkového chumáče krev z tlapek i tlamy a naprosto se neohlížel na jeho vrčivé protesty. Po exekuci se Hader stáhl z mé blízkosti a trpce vyčítavým pohledem dával najevo svůj nesouhlas. Kdyby Hader nebyl osobním lišákem mé malé sestry Halky, hodil bych s největší radostí jeho výchovu na krk někomu jinému.

"Jestli toho parchanta někdo nenaučí, jak se má chovat správný stříbrňák, vlastnoručně ho stáhnu z kůže," prohlásil otec po třetím incidentu, který měl Hader s jedním sloužícím.

"Tatínku, tatínečku, nezabíjej ho," prosila nešťastná Halka, "sám jsi přece říkal, že je jen a jenom můj."

"Zřejmě jsem ti ho svěřil příliš brzo. Uznávám, že v sedmi letech asi na jeho výchovu nestačíš, ale takhle to prostě dál nejde. Potřebuje pevnou ruku, a dost možná i pořádně vyprášit kožich, aby si nedovoloval na lidi."

"Ale, tati..."

"Takže, moje milá," přísně pokračoval náš otec, "do tří dnů se rozhodni, komu ho svěříš na převýchovu! Já sice mnoho času nemám, ale když bude potřeba... Pár lekcí dobrého chování pod mým vedením by Haderovi neškodilo."

"Ty bys ho mlátil, tati, a to já nechci. Vím, že mě Hader chrání, a za to si bití nezaslouží. Když už to musí být, tak o to poprosím Vladana."

Kus drzosti mé sestřičce vskutku nechybí. Já bych si s otcem v životě takhle mluvit nedovolil. Nechápu, čím to je, že jí to vždycky projde.

"Souhlasím. Ale ber na vědomí, že je tvůj lišák v podmínce. Jestli ještě jednou ponoří svůj chrup do lidského masa..." otec se zarazil, když viděl Halčiny vykulené oči, kde se mísil strach a vzdor. Pak ale jeho drobné ušklíbnutí signalizovalo, že změnil svůj původní úmysl. Jak ho znám, měl na jazyku rozsudek smrti. Nejspíš usoudil, že je Halka opravdu ještě dost malá na to, aby to pochopila, a dokončil svou výhružku jinými slovy: "...tak ho nechám odvézt do pustin na severu a vypustit do divočiny. Jasné?!"

"Jasné," stvrdila sestřička úmluvu třesoucím se hláskem. Rychle vycouvala z rodičovského dosahu, protáhla se dveřmi a zmizela. Otcova pozornost se přenesla na mě.

"Jestli se ten malý lump nenaučí poslouchat, tak ho radši někde venku zabij a svedeme to na vlky," řekl tiše jen pro mé uši.

Možná byl otec tvrdý, ale ne krutý. Já před ním měl už odmalička veliký respekt. Jako mladý byl s dědou ve válce, která ho podle jeho slov zocelila. Když děda zemřel, ujal se hrabství on a myslím, že se lidem tady u nás daří pod jeho vedením celkem dobře. Sklouzl jsem pohledem na stěnu za jeho zády, kde visel dědův meč. Vždycky jsem po něm toužil a otec to věděl. Slíbil mi, že ho dostanu, až se stanu mužem. Zeptal jsem se ho, kdy to bude, ale on se vždy jen zasmál a stále opakoval: "Až tě začnou zajímat chlapské záležitosti." No a když jsem se ptal dál, jen mi doporučil, abych o tom přemýšlel. Učil jsem se jezdit na koni, bojovat s mečem i kuší, zápasit holýma rukama, ale asi to pořád ještě nestačilo.

"Pořádně ho skřípni, ať se ten malý darebák naučí poslouchat," doporučil mi táta mezi dveřmi, "jinak z něj bude jen kožešina na zdi."

Prošel jsem halou kolem pokoje mé matky a s povzdechem pohlédl na jejího lišáka, Haderova strýce, který elegantně seděl na vyhrazeném místě v hale a hrdě vystavoval na odiv svou stříbrnou kožešinu. Vždycky mi vrtalo hlavou, proč stříbrné lišky dávají přednost společnosti žen. Nás muže sice poslouchaly, ale když si mohly vybrat, hrály si a odpočívaly v blízkosti sukní. Teď jsem potřeboval najít Halku. Objevil jsem sestřičku až v ložnici. Byla zalezlá v koutě za postelí, kde objímala Hadera, který jí spokojeně dřímal na klíně.

"Slib mi, že na něj dáš pozor," škemrala, když jsem vzal stříbrňáka do náruče, abych ho odnesl, "on je hrozně chytrý a hodný."

"Kdyby byl tak hrozně chytrý, neohrožoval by sebe ani tebe kousáním do lidí," namítl jsem.

"Nejspíš měl dobrý důvod je rafnout," zaškaredila se na mě.

Nechal jsem to bez komentáře a zamířil ke dveřím. Lítostivě sledovala, jak odnáším jejího oblíbence. V zájmu nás obou jsem doufal, že se lišák opravdu nechá převychovat. Neuměl jsem si představit, že bych ho dokázal zabít, jak žádal otec.

Tohle všechno se mi v mysli opakovaně promítlo, když jsme rázovali pryč od louky s ovcemi a od ovčáka, který na Haderově lumpárně tak nekřesťansky vydělal. Schlíplý mokrý lišák se mi držel v patách. Ohlédl jsem se po něm jen jednou a zase pocítil nával vzteku nad jeho chováním. Kdyby v té chvíli někam zmizel, tak mi to bylo ukradený. Snad by bylo opravdu lepší se domů vrátit bez něj. Úplně mi zkazil den, na který jsem se tak dlouho těšil.

Na pastviny jsme došli krátce po poledni bez jídla a bez jediné zastávky. Lišák už měl kožešinu zase krásně suchou a stříbřitě lesklou. Držel se opodál a já si ho nevšímal. Zato lidé ze statku, kam jsme dorazili, ho hned lákali k sobě a lovili po kapsách různé pamlsky, aby mu je nabídli. Hader se nechal hladit a spokojeně hltal všechno, co se v přátelských dlaních objevilo, dokonce včetně mrkve, nad kterou jindy ohrnoval čumák.

Chvíli jsem mu záviděl, ale pak mě majitel statku také pozval ke stolu, kde v průběhu jídla spolu s hladem zvolna odplul i můj příval vzteku. Znovu jsem se začal těšit na setkání s mou nádhernou a něžnou klisničkou.

Hader k mému překvapení nezůstal na statku, kde ho rozmazlovali, ale připojil se ke mně a běžel několik metrů za mým koněm. Udivilo mě, že ho ani polní živočichové nezlákali k lovu. Nebýt dnes ráno toho rozsápaného psa, byl bych přísahal, že se chová vzorně.

"Lišák?"