Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Nacházel

Poutník II

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Poutník II

Poutník II

Petr Nacházel

Praha 2007

Copyright (c) Petr Nacházel

Hon

Po té malé nehodě s tou hamburskou čubkou, která mě tak...překvapila, jsem se rozhodl být opatrnější. Poldové nejprve moje tělo odvezli do márnice, na patologii, kde mně nejspíše hodlali pitvat.

Brrr.

Probudil jsem se v úzkém dřevěném prostoru, vonělo to tam pryskyřicí. Vzpomněl jsem si na svou první plavbu na Betty, kde jsem v podpalubí dřel od rána do večera a čichal stejnou vůni borovicového dřeva.

Natřásalo se to, hned jsem poznal, kde jsem. Nebyl jsem v rakvi zavřený poprvé. Lidé nebyli ani dřív moc opatrní, sice nás pár lidí vyhledávalo a vraždilo, ale nebylo to tak hrozné, jak se popisuje.

Naposled jsem se v rakvi ocitl blízko rakouského městečka Gratz, byla to malá vesnička, kterou jsem procházel. Psal se rok 1826. Místní neměli rádi cizince a já zas křupany. Pustili jsme se do sebe. Zprvu jsem vyhrával, ale jen do té doby, co mě jeden z těch zabedněnců zasáhl mušketou do hrudi. Udělalo to ve mně díru, že jsem tam prostrčil ruku, ještě jsem dva z nich zabil, ale potom už jsem padnul do bezvědomí.

Lidé mé tělo chtěli spálit, zvlášť jedna stará čarodějnice křičela zaříkávací formule, až mi z toho šel mráz po zádech.

Zachránil mě až jeden učitel, který trval na tom, aby mé tělo převezli do Lince, kde tenkrát sídlila věhlasná přírodovědecká fakulta. Tahali mě tam dva dny, to mi stačilo, abych se dal trochu dohromady. Když otevřeli bednu, aby se ten zvědavý učitel podíval jak vypadám, tak jsem je zabil a hodil i s koňmi do rozvodněné řeky.

Po několika "úrazech" se mé tělo, teda pokud mělo dostatek živin, vždy rychle zregenerovalo.

xxxxx

Drncání skončilo, čekal jsem asi hodinu, než se otevřely dveře pohřebáku.

"Tak copak to tu máme?" Chtěl jsem vědět. Už mi končí směna a teďka mi do toho přivezou další várku.

Těla.

Mám rád těla, mohu je zkoumat, aniž by mně někdo rušil. Být sám s mrtvými, je tak vzrušující...

"Sou to dva." Odpověděl jsem Helmutovi. "Jeden černej a druhej nějakej běloch. Je to docela masakr, zvlášť ten černej, někdo ho stáhnul z kůže. To jsem ještě neviděl." Nechápu co na nich ten doktůrek uvidí, já bych je naházel rovnou voba do pece a bylo by.

"Podívám se ještě na ně." Odpověděl jsem havranovi. Jsou to tupí lidé, vůbec si neuvědomují co vozí a aby přežili ve své práci, tak chlastaj levnou kořalku. Špína.

Usmál jsem se na havrana.

xxxxx

xxxxx

"A čím vlastně je?"

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

"Konečně!"

"Fena!"

xxxxx

"Co se stalo?"

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

2