Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Claudio Forti

Sarka

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Sarka

Sarka

Claudio Forti

Překlad Miroslav Hokeš

P Ř E D M L U V A

Second Life je virtuální svět, v němž se k dnešnímu dni pohybují milióny lidí z celého světa. Každý, kdo dosáhl věku osmnácti let, může do tohoto světa vstoupit. V Second Life získává každý novou totožnost, podobnou té reálné nebo naopak úplně protikladnou. Můžete si stvořit svého avatara, virtuální dvojče, a při tvorbě jeho tělesných parametrů nejste ničím omezováni. V Second Life můžete prakticky cokoli, co děláte v reálném světě - jíst, nakupovat, navazovat sexuální poměry, uzavřít manželství, mít děti, pořídit si domácnost, zařídit ji nábytkem, ozdobit… V Second Life ovšem můžete třeba i létat nebo se v jediném okamžiku teleportovat z místa na místo. Další, co je dobré si uvědomit, je, že v Second Life nestárnete a neumíráte – ledaže byste si to přáli.

Největší banky a mezinárodní společnosti do tohoto světa investují, odehrává se tu stejné množství obchodních transakcí jako ve skutečném světě. Ne-li ještě víc.

Stojí za to vstupovat do Second Life? Proč tolik lidí vyráží trávit nemalou část dne do tohoto virtuálního prostředí?

Jednoznačnou odpověď lze asi jen těžko najít. Pohnutek není o nic méně než důvodů pro reálná rozhodnutí v reálném světě.

Někteří vstupují do Second Life za byznysem, jiní zde hledají přátele, virtuální sex, přicházejí bojovat proti samotě nebo zkrátka jen okusit život ve snu.

Tento román věnuji všem snílkům bez rozdílu věku, pohlaví, rasy či vyznání…

1.

Vstoupil do toho nového světa s náladou emigranta, smutnou a užaslou zároveň. Jen žádná zavazadla z laciné lepenky si s sebou nenesl. Žádná Mayflower neoznámila blízkost zaslíbené země, nebyl tu žádný Ellis Island *, aby ho přivítal.

Jozeph přišel odnikud a dost možná nikam ani nesměřoval.

Ať už tu měl hlavní roli nebo byl jen komparsistou, tenhle absurdní svět ho nutil hrát naslepo.

Rozhlédl se velikýma zelenýma očima kolem dokola.

Potom pohlédl sám na sebe. Jeho stvořitel byl i jeho bohem, jistě, tohle božstvo a on sám však byli koneckonců jedna a tatáž osoba. Vlastní logický úsudek ho na okamžik vedl k lákavé představě, že on sám se tu ocitl jako bůh.

Jen na okamžik.

Nacházel se úplně sám v neznámé zemi, bez peněz, bez domova, bez přátel a bez minulosti.

Byl zrozen jako dospělá osoba, z lůna příliš rozměrného, než aby se dalo nazvat mateřským, a svírala jej touha vrátit se tam zpět, znovu se rozplynout v náruči prázdnoty. Jenže v tom kratičkém kroku mezi prázdnotou a božskou silou nového zrodu už pevně zakořenilo všechno lidské zoufalství, všechna lidská nemohoucnost a duševní muka táhnoucí se ve stopách činu, k němuž se rozhodl.

Tváře, tváře a zase tváře… Pořád viděl tolik tváří. Mužských, ženských…

A počkat… Nikde žádné děti. Žádná zvířata. Jen muži a ženy, většinou velmi pohlední, opálení, elegantně oblečení, plnili park, v němž se zeleň a hněď kaštanových stromů mísila s pestrými barvami rozkvetlých korun bouganvilií.

Jozeph nevěděl vůbec nic o tomhle místě. Pozoroval je, zkoumal, zcela uchvácen. Pozoroval je nadšenýma očima velkého dítěte, pro něž život teprve začíná, zatímco ostatní už dávno mají nejvyšší čas mít v něm jasno.

Prohlédl si sám sebe ještě jednou, pozorněji; jeho oblečení se zdálo poněkud, hm, ledabylé, nedotvořené. Od pasu dolů vytahané bílé cosi, příliš krátké na jeho dlouhé nohy, nahoře triko, rovněž bílé, jež nestačilo ani na to, aby mu zakrylo solar a břicho.

Chvíli se porovnával s dalšími lidmi ve své blízkosti. Uvědomil si, že je nápadně vysoký. Přinejmenším o půl hlavy vyšší než ostatní muži. A rozložitý jako dub.

V tomhle byl jeho stvořitel opravdu štědrý.

Pokusil se zastavit některého z kolemjdoucích, vyptat se… nač vlastně?

Novinky, informace, rady, ovšem, to všechno potřeboval. Jenže v tomhle divném městě byl každý neustále v poklusu… Jako hejno japonských mravenečků v mraveništi jménem Tokyo.

Všiml si muže se zajímavým knírkem ve tvaru písmene W a rudým sakem zdobeným třásněmi. „Promiňte, příteli, kde bych tady měl nejlíp začít?“ Zoufale fádní, nenápaditá otázka, ovšem. Jenže Jozeph byl novorozeně, přerostlé novorozeně bázlivě vstupující do úplně nového života…

Nic naplat, i novorozenec musí získat životní zkušenosti, utřídit je, naučit se s nimi pracovat, den po dni z nich jako z cihel stavět svůj charakter, zájmy, sny. A Joseph koneckonců jeden takový sen právě prožíval, nebo spíš sám byl tím snem. Snem o životě, jak si ho vysnil jeho stvořitel.

/* Ellis Island fungoval v letech 1892 -1954 jako přistěhovalecká stanice pro imigranty do USA, také velkého počtu italských přistěhovalců.

Osoba s knírkem do W však neodpovídala. Zůstávala tichá, nehybná, kamenná. Když na ni hleděl, měl dojem, že vidí skalisko uprostřed plynoucí řeky.

Vzhlédl k obloze, snad aby odpoutal pozornost od té záplavy obrazů, či snad aby někoho v tichosti oslovil - a zahlédl ptáka. Ptáka s lidskou postavou. Nějaký člověk se vznášel uprostřed blankytu, poháněla ho jen síla paží, anebo možná nekonečná moc snů. Jozeph to

okamžitě zkusil také. Úžasné! Jako by mu narostla křídla, obrovská křídla volavek, perutě albatrosů, vládců moří… Letěl! Jeho stvořitel ho požehnal darem neomezeného snu, jaký byl lidské rase vždy odpírán. Tiše stoupal výš a výš, až se dav dole změnil v bzučící úl a pak v moře nezřetelného šumu splývající s chvěním toho nádherného blankytu.

Necítil žádnou závrať, žádný strach, když se vznášel nad světem přetvořeným v jemný, pokojný hvízdavý zvuk.

Svět pod ním pozorovaný z ptačí perspektivy byl nádherný. Zámky, budovy, přeplněné ulice – a oceán se svým jiskřivým vlněním, široký kam až oko dohlédne.

Moře a nebe se spojily v jedno, země mezi nimi vytvořila jen drobný, bezvýznamný bod.

Zrak velkého dítěte se zastřel, na chvilku před ním vyvstal obrázek života, jak jej nikdy nežil, matka, kterou nepoznal, oči, jež nikdy nezvlhly od slz, ústa, jež se na něj neusmála…

A pak to v jediném okamžiku bylo pryč. Jeho let narušila neviditelná bariéra mezi nebem a oceánem, bariéra ze stejné hmoty, z jaké se vyrábějí sny. Velké dítě dostalo první důležitou lekci: žádné moře ani obloha nejsou bez konce, ani ve světě fantazie ne. Zamířil zpátky k zemi. Jeho první přistání bylo tvrdé – plácl sebou na okraj silnice jako postřelený jestřáb. Okamžitě se však zvedl na nohy, fraktury ani jiná zranění naštěstí nemají ve světě snů místo. To byl nakonec důvod, proč mu stvořitel dal vzniknout: Jozeph měl být něco jako třetí oko, astrální tělo, dokonale nezranitelné vtělení lidské zranitelnosti.

Rychle se odsunul pryč ze silnice, když se za nárožím objevila světla blížícího se automobilu. Během krátké chvíle poznal hned dvě důležité pravdy: neublíží si tu, ani když spadne z hodně velké výšky, a za druhé, ani tenhle svět není nekonečný. No, vlastně tři pravdy – i tady se najdou řidiči, co tě porazí a ujedou. Bylo toho až příliš pro velké dítě vstupující do světa snů… Ale co ostatní? Co jsou zač ostatní obyvatelé tohohle podivného místa? Jako všechny sociální bytosti i Jozeph usiloval o kontakty, jenže „ti druzí“ se od něj drželi stranou, shluklí do skupinek klábosících o kdovíčem anebo plně zaujatých svými oblečky a neohrabanými pohyby.

Ani jediná ze všech těch tváří mu nenabídla úsměv, ani jediná k postav k němu nepřistoupila, aby něco řekla, cokoli, i kdyby mu to mělo znít nepříjemně. Třeba jen aby mu zkritizovala jeho příliš krátké kalhoty, vysmála se jeho nemožnému tričku, co nedokáže ani zakrýt pupek. Cokoli, jen aby se protrhlo to ticho.

Byl tady zatím jen velmi krátce, ale už nyní si stačil o místních obyvatelích vytvořit velmi nelichotivý obraz. Několikrát se přiblížil k zevlujícím hloučkům, aby vyslechl, o čem si povídají – vyprávěli si o lásce, o ženských, o autech, pomlouvali nepřítomné, pochlebovali přítomným, běžné tlachání běžného klubu uprostřed běžného maloměsta. Tohle má být ten zázračný svět, kde můžete dokonce i létat? Ubohá změť toho nejhoršího, co nabízí společnost jako červotočem skrznaskrz prožraná banalitou? Jak se jen ve světě utkaném ze snů dokáže udržet tolik hlouposti?

Jozeph mohl být jen velké dítě, nyní však porozuměl. Porozuměl, že je sám. A po souhlasu od stvořitele scénu dočasně opustil.

Je obtížné vysvětlit, co se vlastně děje, když odejdete ze světa snů. Jozeph jednoduše zmizel, ztratil se během okamžiku, aniž by způsobil rozruch, s diskrétností, jaká je vlastní jen snovým tvorům.

A svět pokračoval dál bez něj, jako kterýkoli jiný, odkud lidé odcházejí a zanechávají prázdné mezery v srdcích a myslích těch, kdo je znali. Až na to, že tady Jozeph neznal nikoho a nikdo jiný neznal jeho. Takže žádná prázdná mezera, žádná rána pro tohle pestrobarevné maloměsto, jež si mohlo dovolit ignorovat dokonce i smrt.

A dny plynuly, dlouhé dny. Nečekal ho žádný tunel se světlem na konci, neukázaly se výjevy z rajských krajin. Smrt postavy ze snů má tu výhodu, že ji lze zvrátit, má však i velkou nevýhodu – stáváte se nicotou, dokonalou nicotou složenou z neatomů a neprvků.

Ale pak, jednou…

Stvořitel se rozhodl vrátit se ke svému dobrodružství, anebo si možná sama nicota, do níž Jozepha ponořil, umanula znovu ho vyvrhnout doprostřed šarvátky. Atomy a prvky byly obnoveny, spojily se do elektrizujícího žáru znovuzrození. Jozeph znovu stál na svých dlouhých nohou, nad ničím nedumal, ani na okamžik ho nezachvátil šok. Žádná úzkost, roztřesená kolena, strach. Čelil reinkarnaci se stejnou vznešenou lhostejností, jaká provázela jeho dočasnou smrt. Rozhlédl se – chýlilo se k večeru, jasné barvy ustupovaly stínům. Nikde žádné davy, jen pár tváří. Vyrazil vpřed, aniž by měl jasně určený směr, bloumal bez cíle, pohlcený blížící se temnotou. Nedaleko od něj stáli dva muži a žena, povídali si. Když procházel kolem, jeden z nich se otočil a k Jozephovi dolehl jasný, pronikavý smích. Znovu na ně zaměřil pozornost.

Žena byla velmi pohledná – dlouhé blond vlasy, krásně tvarované tělo, úžasné nohy. Jozeph nemohl ani uvěřit vlastním očím, když ten zázrak stvoření vyrazil směrem k němu, bylo to koneckonců vůbec poprvé, kdy se tu pro něj někdo obtěžoval udělat jediný krok. Vrhla po něm svůdný, dráždivý pohled. „Co to máš, proboha, na sobě? V takovémhle ohozu se tady daleko nedostaneš.“

„Nemám u sebe žádné peníze. Moc se tu tedy nevyznám, ale řekl bych, že bez peněz…“

„Buď v klidu. Vezmu tě do obchodu, kde mají všechno za jeden linden.“

„Problém je, že já ale nemám ani jeden ten… jak jste to říkala?“

„Linden. Linden dolar, to je naše měna. OK, to bude v pohodě. Myslím, že bych ti mohla něco málo dát…“

V Jozephovi se začala rodit nedůvěra; ta úžasná žena nejenže s ním hovoří, ona mu dokonce nabízí pomoc?

„Děkuji, nerad bych byl na obtíž…“

Přerušila ho odmítavým gestem paže. „Nene, žádné děkovačky. Dělám to pro zábavu, ráda vylepšuju takové hadráře, jako jsi ty.“ Jozeph přikývl a poprvé od chvíle, co přišel do tohohle světa, se usmál.

„Jmenuji se Naadirah.“

Naadirah. Pěkné jméno pro stvoření ze snů. Naadirah.

„Jste anděl? Posílají vás z nebes?“

Zasmála se, pohodila dlouhými vlasy, velmi půvabně. „Jsem společnice a zrovna jdu z práce.“

Dva muži, kteří ji doprovázeli a nyní zůstávali na místě, stále víc zaujati rozhovorem, se hlasitě rozchechtali. Jozeph si uvědomil, že právě využívali služeb téhle krásky, a zachvátil ho smutek.

„Tak jdeš nebo ne?“ Naadirah vrhla po svých druzích spiklenecký pohled, zatímco ti pokračovali ve svém veselí.

„Je to daleko, to místo?“

„To je…je to daleko, ale s teleportem… Víš, co je to teleport, ne?“

Jozeph propadal stále většímu zmatku. Zdálo se, že od chvíle, kdy procitl z dočasného mrtvolného stavu, se místní obyvatelé pustili do zápolení o to, kdo ho nejvíc poplete novými nápady, a ještě se do toho vrhli všichni naráz. Rozhodl se ale dělat jakoby nic a nepříliš přesvědčivě přikývl.

„Tak já jdu první a pošlu ti teleport. Mějte se, pánové, jdu to vyřídit tady s tím nováčkem. No uznejte, tenhle to vážně potřebuje.“

Naadirah zmizela v bílém oblaku, chlapíci se sebrali a odešli.

Jozeph zůstal sám v té tmavé noci, užuž začínal věřit, že si z něj někdo udělal dobrý den, když se před ním vynořila slova psaná černým písmem na světle modrém pozadí: Naadirah vás žádá, abyste ji následoval do… Nepodařilo se mu přečíst název cílového místa - tady se všechno dělo tak rychle – a cedule už mu nabízela, nebo spíš vnucovala dotěrnou otázku: Teleportovat? Celé to připomínalo spíš povel než pozvání. S pocity, jaké musí mít kus hadru v zapnuté sušičce, stiskl příslušné tlačítko.

Ve chvíli, kdy dorazil, Naadirah už na něj čekala, ruce založené v bok. Zasmála se, když zůstal stát ve vzduchu a chvíli jen nemotorně rozhazoval končetinami, než konečně sklouzl dolů.

„Tak nejdřív vlasy!“ Chovala se jako rozený vůdce, jako krotitel lvů, s dokonalou jistotou, že bestie bude poslušně poskakovat podle práskání jejího biče. Tvrdá, přísná, s pohyby vyzařujícími sebejistotu, a přesto naplněnými ženskou svůdností. Nedokázal odtrhnout oči od jejích krátkých šatů, jemně se vlnících přes nádherně tvarovaná stehna.

Než se nadál, měl Jozeph na hlavě rebelskou patku a mimořádně elegantní dvojitý střih. „Jo, to by mohlo být ono…“ Krotitelka pohledem zhodnotila jeho novou vizáž. „A teď oblečení! Tahle hrůza musí pryč!“

Objevil se u nich nový muž, jmenoval se Rasta, vlasy měl jako Bob Marley a kolem těla mu v podkladu tiše pohrávalo reggae. A s ním i nový příval posměšků, tentokrát zaměřených na šaty, Josepha však už po tom všem nemohlo rozhodit vůbec nic. Nakonec, člověk si zvykne na všechno. Jak se ale ukázalo, Rasta byl nejen škodolibý, ale i překvapivě štědrý – věnoval Josephovi několik triček, jedno s modrými a bílými pruhy, další celé modré a konečně jedno v barvách brazilské vlajky. A kalhoty a boty… Jozeph nevycházel z údivu. Dokonce i slavnostní oblek tu byl – kde se jen v jednom člověku bere tolik velkorysosti! Musí to být opravdu moudrá a vážená osoba!

Jenže nic není tak růžové, jak se na první pohled může zdát. Nalezl i dva jointy a pak… „A co ptáka, máš?“ zeptal se Rasta nenuceně. Jozeph shlédl dolů, jednou, podruhé, ještě pozorněji – a už cítil, jak se mu cosi děje s kalhotami. Dřív než mohl začít přemýšlet nad odpovědí, která by přítomné co nejmíň uvedla do rozpaků, jeho výbava se projevila naplno - a že stála za to! Tenhle Rasta je fakt kamarád!

Naadirah mu poděkovala a otočila se k Jozephovi. „Tak, teď je z tebe opravdu sekáč. Měl bys poděkovat všem svatým, žes narazil zrovna na mě a tady na Rastu. My dva jsme tady zatraceně důležití, víš?“

Jozeph poděkoval tomu neotřelému, štědrému chlapíkovi a přes teleport se znovu vydal za Naadirah. Tentokrát se ocitli v Havana Clubu, podle všeho oblíbeném nočním podniku zaplněném hlavně Španěly a Američany. „Užij si to, kámo… Teď už vypadáš k světu, třeba na tebe i někdo poletí.“ Byly tu dva taneční parkety, třetí se vznášel na dvou třpytivých vodotryscích dopadajících do obřího bazénu… Úžasné, prostě úžasné. Kolem postávala spousta dívek, jedna krásnější než druhá, a Jozeph si všiml, že mnohé z nich už po něm pokukují. Zdálo se, že svěřit se do rukou Naadirah se skutečně vyplatilo.

Pohlédl na ni a sklonil hlavu, aby jí vyjádřil uznání. „Naadirah… ehm, existuje ve světě snů i sex?“

„Bože můj! Co by to sakra bylo za svět snů bez…?“ Věděla hned, co odpovědět. Nádherná, okouzlující prostitutka.

„A jak ty to vlastně víš?“

„Něco ti řeknu. Nevěřil bys, kolik chlapů, dokonce i ženatých, provozuje na takovémhle místě sex! Tady se lidi zamilovávají, Jozephe, nezapomínej na to. Viděla jsem i takové, co vyměnili celý svůj reálný život za iluzi jednoho jediného tady z těch snů…“

Jozeph, velké dítě podnikající první krůčky v novém světě, na chvíli pocítil souznění se svým stvořitelem, stejnou záplavu pochybností. Nevěděl nic o vnější realitě, stvořitel však naprosto jasně chápal skutečnost a sen jako dvě cesty navržené tak, aby se nikde neprotínaly, a už vůbec ne tam, kde je do hry zapojen sex. „Proč děláš tuhle práci?“

„No, je dobře placená, a pak… tady jsme přece ve snu, lásko… moje nožky jsou dálnice přímo do Města šílenců…“ Jakmile vyřkla poslední slůvko, náhle, bez varování, Naadirah zmizela, možná za bohatým klientem anebo se teleportovala do nějakého vzdáleného hnízda rozkoší.

Dobrá, když už je jednou zde, opravdu by si mohl trochu užít. Jozeph se přesunul na parket a pustil se do tance. Kroužil po podlaze lehce a plynule, ruce i nohy prováděly určené pohyby s naprostou samozřejmostí, překvapeně si uvědomil, že je výborným tanečníkem. Vzápětí se kousek od něj objevila nakrátko střižená hnědá ofinka a pod ní dvě rozzářené, šibalsky mrkající oči. „Ahoj,“ zariskoval.

„Ahoj,“ odpověděla. Ledy byly prolomeny, zůstávala jen otázka, jak nyní pokračovat.

„Odkud jsi?“

„Napůl Kolumbijka, napůl Američanka. A ty?“

„Ital.“

„Joj! Itálie je nádherná. Nikdy jsem tam nebyla, ale slyšela jsem spoustu vyprávění o místní pizze, o slunci, moři, mandolínách…“

Konverzace se začínala zvrhávat do obvyklých klišé a Jozeph pocítil, jak lacině okázalá tahle dívka je. Jen prvotřídní tělo a nic víc. Rozhodl se pro další jednoduchou otázku: „Jak se jmenuješ?“

„Rainsplash,“ zareagovala okamžitě.

Rainsplash… Sprška deště, letní bouře, dávka vody, co osvěží za horkého dne…

„Jsi tady nový? Nějak si nevzpomínám, že bych tě tu už viděla…“

„No, nejsem tu dlouho, ale učím se rychle, doufám… a s tvou pomocí, dejme tomu…“ Nastal čas začít s prvními lehkými narážkami – možná to znamená, že se stává arogantním, ale ženy, hlavně ty ve snovém světě, milují chlapy s řečí plnou narážek… „Nezajdeme na nějaké tišší místo?“ zašvitořil jakoby mimoděk.

„Ukážu ti italskou čtvrť.“

Nestačil ani odpovědět a už tu znovu byla bleděmodrá cedule s černým titulkem „Teleportovat?“ Jak jen by mohl říct ne na takové zdvořilé pozvání?

Ocitl se přímo na náměstí v jakémsi italském přímořském městečku. Italské nápisy, italské obchody, spousta Italů potloukajících se sem a tam po přístavních molech, dokonce i pizzerie tu byla. „Dáme si pizzu?“ nabídla Rainsplash. Přikývl. Odmítnout napůl Američanku a napůl Kolumbijku, co se ve svých ohraných představách cpe pizzou pod žhavým sluncem, to by přece bylo něco neslýchaného! Trochu ho uklidnilo, když si uvědomil, že pizza se tu nabízí zdarma jako pozornost italské čtvrti návštěvníkům – ještě stále by nevydoloval z kapsy ani jeden ten lin…linden, nebo jak se tomu zatraceně říká. Jo, tohle byl vážně svět snů… s nabídkami ze skutečných italských pizzerií!

Vysněné postavy zpravidla nepotřebují jíst, ale lidé koneckonců dělají spoustu zbytečných věcí i v reálném světě. Uchopil pochoutku ze své domoviny do obou dlaní a s chutí se do ní zakousl.

Rainsplash na něj pohlédla se znechuceným výrazem. „To jako budeš jíst rukama?“ Natáhla se k němu a poněkud odměřeným pohybem mu podala příbor.

Velké dítě v Jozephovi náhle zachvátil pocit nepohodlí, něčeho podivně nepatřičného. Ta poznámka, ten odsuzující tón jej zastihly zcela nepřipraveného. Jestli se přirozené instinkty potlačují dokonce i v říši snů, kam se potom poděla svoboda? Nechápal sice úplně přesně, co to slovo opravdu znamená, tahle drobná epizoda ho však upozornila, jak důležitá věc se za ním asi skrývá.

V rychlosti spořádal svou pizzu, zatímco Rainsplash pokračovala v pomalém, decentním porcování té své na drobné kousíčky, tak pomalu, až se zdálo, že její obřad s nožem a vidličkou nikdy neskončí. Když pak decentně žvýkala jeden z droboučkých plátků „Dream Margherity,“ speciality podniku, vrhla další znechucený pohled na Jozephův prázdný talíř. „Máš hlad, borče?“ U ní už dostal nesmazatelnou nálepku – tupý, nenažraný buran.

Rozhodl se ukončit to, co se už nyní jevilo jako střet zcela odlišných pohledů na život, a rychle se rozloučil. Rainsplash ho ani neposlouchala, dávno už byla zaujatá skupinkou italských přátel oblečených do stylových oděvů, bojujících o její přízeň halasnými komplimenty a drobnými pozornostmi. Jozeph tichým hlasem zopakoval pozdrav na rozloučenou a skrytý pod pláštěm toho šíleného rámusu se odporoučel. Nezůstal žádný styčný bod, nebyl důvod dál setrvávat u dívky s hnědými vlasy a tím krásným jménem… Rainsplash.

Ano, tak taková je pravá tvář tohohle světa – kritická, zkostnatělá, staroburžoazní. Ale i postavička odsud může mít své vlastní myšlenky a názory a pokud šlo o Jozepha, vnímal ty své jako proklatě revoluční. Jenže… Jenže v říši snů jako kdekoli jinde platí, že, jak kdysi kdosi řekl, ti, kdo přicházejí jako lvi, odcházejí jako beránci - a on, jakkoli obrovským se nyní zdál, byl pořád ještě takový pubertální lev.

Přál si okamžitě zmizet z téhle čtvrti plné prokletého bohatství, kde jediným námětem k hovoru jsou lodě a domky na venkově, jenže k tomu potřeboval vědět, jak použít teleport. Aby se to dozvěděl, musí s někým promluvit a právě do toho se mu po předchozí zkušenosti ani v nejmenším nechtělo.

Sklíčený a unavený vlastní dobrosrdečností dorazil do baru na pláži. Rozhlédl se doširoka otevřenýma zelenýma očima – moře, opalovací lehátka, sluneční brýle, čluny, jachty, ošperkované ženy, špinavý přepych, další špinavý přepych, ještě víc špinavého přepychu… Dost! Otočil se zpátky k barpultu a tam, jako obrázek zasazený do zdobeného rámu, spatřil ji.

Pohlédl na ni jednou, podruhé a už od ní nedokázal odtrhnout zrak. Kdo je ta bytost? Mahagonové vlasy přecházející do blond na konečcích spojené sponou do půvabného ohonu, narůžovělá tvář jako vystřižená z Botticelliho maleb, velké kulaté náušnice ve stylu kočovných cikánů a ty oči… tmavé oči hluboké jako ta nejhlubší moře v nejhlubších snech, kde znovu nalézáte sami sebe, když ztratíte cestu domů. Jozeph byl okouzlen, velké dítě v těch očích objevilo svůj osud. Ještě před malým okamžikem by s největším potěšením opustil tohle místo bez špetky lidskosti, ale teď…

„Jak se jmenuješ?“ Zase ta nejbanálnější ze všech myslitelných otázek…

„Sarka,“ zašeptala a usmála se.

Od tohoto okamžiku Jozeph tušil, že se pro něj svět jednou provždy změnil.

2.

Marco rázným pohybem vypnul počítač, ukazovák ještě rozbolavělý od dlouhého kontaktu s myší. Se směsicí nechuti a lhostejnosti pohlédl na svislou zelenou štěrbinu, měl dojem, jako by ho pozorovala odněkud z útrob toho mozku smontovaného v továrně. Pak se smaragdové oko zavřelo nadobro a on vyloudil z hrdla dlouhý, táhlý povzdech.

Pomalu se zdvihl z křesla s rudým alcantarovým potahem a stejně pomalu, ale o to neúprosněji se začaly ozývat všechny bolístky a neduhy čerstvé devětačtyřicítky, jejíž úsvit právě prožíval. Nebyly zatím až tak zlé, ovšem, jenže úsvit až příliš často dokáže nějakým tajemným způsobem minout poledne a přehoupnout se rovnou v soumrak – o tom už Marco věděl své.

Každým rokem zhruba měsíc před narozeninami ho přepadal rostoucí neklid, špatně spal a mnohem citlivěji reagoval na svět, na život a na všechno kolem. Potlačovaný pesimismus vyvěral na povrch, rozum a intelektuální nadhled se ztrácely, nespokojenost narůstala. Začalo to, když oslavil čtyřicítku – a od té doby se to opakovalo pravidelně každý rok.

Do narozenin zbývalo pár dní a Marco se cítil strašně. Co na tom, že se stále těší dobrému zdraví, dobře vypadá, že jeho mysl dosud nejeví nejmenší známky senility? Ani v oblasti práce si nemohl stěžovat – uznávaný, nadaný architekt, všemi obdivovaný pro svůj inovativní přístup a odvážné návrhy… A navzdory tomu všemu se topil v depresích. Nic vážného, jen taková zvláštní melancholie, co vás nutí k tichému pláči bez důvodu někde v ústraní a přiměje vás reagovat na svět a na život citlivěji, než jste byli zvyklí. No, snad to i tentokrát přejde. Tak jako vždycky.

Pár dní po narozeninách nevyhnutelně přijde smíření s neúprosným během času, no a pak… další zastávka padesátiny. Panebože, padesátka! Když si to kulaté číslo představil, myslí se mu rozběhly vzpomínky na všechny ty věci prožité od okamžiku, kdy přišel na svět. A čerti vědí proč, ze všech roků, jimiž se mohl probírat, mu jako nejcennější přišly ty, v nichž probíhal světový pohár ve fotbalu. Trochu se za to zastyděl.

Bylo tolik událostí, tolik zajímavých epizod v jeho životě – a on dokázal myslet jen na to, jak Pelé vytvořil ten fantastický rozdíl proti historickému italskému týmu v sedmdesátém, jak brankář Zoff a Paolo Rossi zajistili vítězství nad Brazilci v dávno minulém dvaaosmdesátém, ano, to on zrovna dostal svůj akademický titul… Nikdy nebyl kdovíjak nadšeným fotbalovým fanouškem, jenže z nějakého důvodu právě fotbal tvořil důležité milníky na cestě jeho života.

A co až mu bude… sedmdesát…nebo osmdesát, jestli se takového věku dožije? Jak to bude měřit potom? Příliš mnoho fotbalových mistrovství, příliš mnoho na zapamatování… v osmdesáti. Bude mít ze života vědomostní kvíz jak v televizi!

Vrátil se pohledem k vypnutému počítači, bezbranný jako válečník bez meče.

„Marco, do postele!“ Zvuk zvonu v ložnici připomínal volání k velikonočním bohoslužbám. Elvira byla praktická žena, silná, někdy až příliš, a nebyla zvyklá dělat věci jen tak napůl. Když se Marco zdržel u počítače, Elvira opakovala svou pobídku a doprovázela ji tímhle táhlým, hlasitým zvoněním trhajícím mrtvolné ticho na kusy. Marco se obvykle nenechal pobízet a pospíchal na lůžko – ale ne dnes.

Cosi ho drželo připoutaného k počítači, který miloval a nenáviděl zároveň, ke křeslu s alcantarou, v němž dostával mravenčení do nohou, k myši, z níž ho bolel prst. Téměř s odporem stroj znovu zapnul, tlumené hučení zaznělo jako radostný vzdech. Cítil se hloupě, když se však před ním na obrazovce znovu vynořila úvodní stránka Second Life, všechny pocity přehlušilo zvláštní šimrání v žaludku. Možná to byl prostě ten gastroesophageal reflux, jak se odborně nazývaly žaludeční obtíže trápící ho po léta ve vypjatých chvílích. Jenže tentokrát přišlo kromě obvyklých příznaků ještě něco navíc: mladistvá uvolněnost, dávno zapomenutý pocit, vrátil ho do časů, kdy mu bylo šestnáct…jo jo, mistrovství v sedmdesátém čtvrtém v Německu, Poláci vyřídili Italy v prvním kole…Dost o fotbalových pohárech, dost! Užíval si tu příjemnou energii, nechal ji klouzat sem a tam útrobami, laskat je, bylo to jako vášeň, malé příjemné osvěžení, které… Počkat, snad to není nějaký vedlejší účinek té pikantní zeleninové směsi, co dnes měli. Elvira, ať už je jaká chce, umí peperonatu zatraceně dobře. Ale ne, peperonata za to nemůže.

Jedna hodina třicet sedm minut?

Jenže…