Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Nacházel

Pidilidi

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Pidilidi

Pidilidi

Drobek

Petr Nacházel

Praha 2009-2010

Copyright © Petr Nacházel

Kde se vlastně vzali, to nikdo neví, prý tu s námi žili odedávna. Jiní tvrdí, že je to ďáblovo prokletí, trest za lidskou pýchu. Sprovodit ze světa lidské plemeno mohou prý zase jenom lidi. Pidilidi. Malí tvorečkové, ne větší než tři centimetry.

Já, co jsem se o nich dozvěděl a věřte, že mám zaručené zprávy, tak tu byli s námi odpradávna. Tu a tam sice o nich něco prosáklo napovrch, ale oni celé věky žili v podzemí, v kanálech nebo schováni v nepřístupných místech, takže to nebyly moc hodnověrné informace.

To se mělo brzo změnit.

Co bylo tou příčinou nikdo přesně neví. Jedni vypráví, že to byl jejich ukrutný vztek a touha po pomstě, jiní, že už neměli jinou možnost, než boj. Já ale vím, že to bylo docela jinak…

Vše to začalo na jedné skotské usedlosti, když farmář Jonathan Smith vyvrátil traktorem veliký pařez.

Posvátný strom. Šel se na to své dílo podívat se svým synem Johnem a když nakoukli zpoza trčící kořeny do díry, nevěřili svým očím. To, o čem si zprvu mysleli, že to je jen hnízdo myší nebo podobné havěti, se ukázalo být úplně něčím jiným. Jednalo se o domov pidilidí.

Už to nešlo vrátit zpět.

Z doupěte, protože jinak ten nepořádek pod pařezem nešel nazvat, vylétl šíp a zasáhl mladého farmáře do tváře…

„Jau!“ Vykřikl Smith mladší.

„Táto, co to… něco mě… podívej se!“ Ukázal otci malý šíp, který si vytáhnul z obličeje.

„Ukáž synku…“ Zachmuřil se farmář. „… prevíti jedni, já vám ukážu!“ Zahrozil obrovitou pěstí Jonathan. „Bestie, mého synka necháte na pokoji!“ Vzal lopatu, která ležela poblíž, pořádně se rozmáchl a udeřil do pelechu. Několikrát praštil lopatou a utřel si z tváře prach.

„Mrzáci!“ Oddychnul si a rozhrábnul násadou ten nepořádek. Lopata byla obalena narůžovělou kaší a kusy látky.

„Táto, co to je?“ Zeptal se syn. Starý farmář mu ale neodpověděl. Už asi tušil, že udělal chybu, ale…

„Babské pověry, myši přece, nevidíš?!“

„Ale co ten šíp?“ Zeptal se nedůvěřivě syn. Na to, že vychodil šest třít povinné školní docházky, mu to podivuhodně pálilo.

„Šíp!“ Zasmál se nervózně Jonathan. „Blbost, tříska! Byla to tříska od kořene, která vystřelila, to se občas stává, chlapče…“ Rychle zamluvil tu příhodu se šípem. Smith junior chtěl něco namítnout, ale věděl, že by stejně narazil, nemělo cenu otce pokoušet. Šel si proto raději po svých. Musel ještě zajet k veterináři se psem a tuhle nesmyslnou práci, co si otec vymyslel nechtěl ani dělat. Starý farmář, i když mu bylo něco přes šedesát, vládl na svém statku železnou rukou a běda pacholkovi, kterého uviděl, jak se fláká. Zaměstnával dva, jednoho Poláka a nějakého Španěla. Oba byli podle jeho vkusu nemakačenkové a lotři. Pravdou je, že kde mohli, tak se ti dva zašívali, ale to jen proto, že nenasytný Jonathan si vymýšlel pořád novou a novou, podle nich nesmyslnou práci. Oba ještě pamatovali starou paní Smithovou, Jonathanovu matku, jejíž muž tuto farmu koupil. Stará paní byla nesmírně hodná a čeho ona docílila domluvou a úsměvem, Jonathan doháněl hrozbami a výhružkami.

Když se v traktoru otočil a spatřil tam trčet ten veliký pařez, přimhouřil oči.

xxxxx

xxxxx

* * *

* * *