Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Nacházel

Poutník IV

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Poutník IV

Poutník IV

Petr Nacházel

Praha 2007

Copyright (c) Petr Nacházel

Brahátmá

"Máte nám toho hodně co vyprávět..." Řekl jsem k Poutníkovi, který ležel bez šatů na speciálním lůžku. Byl přikurtovaný titanovými sponami. Jen na několika místech byla vidět jeho bílá suchá kůže.

Podíval se na mne, ale nic neřekl. Jeho pohled byl velmi nepříjemný, za ta léta, co pracuji na vládních projektech, jsem toho viděl spoustu, ale tohle bylo něco zcela mimořádného. V jeho očích bylo tolik zloby, nenávisti, vzteku a pohrdání, že to až bralo dech.

Poutník nemluvil. Přemýšleli jsme s plukovníkem, jak mu rozvázat jazyk. Plukovník navrhoval, že by na něj pustil jeho specialisty a kdyby ani to nepomohlo, tak že se dají koupit služby jistých lidí, kteří...

"Já vím." Přerušil jsem ho. Když jsem se od něho vrátil a zapadlo za mnou několik bezpečnostních dveří. "Kteří rozváží jazyk každému." Plukovník pokýval na znamení souhlasu.

"To nechci." Zamyslel jsem se. "Já chci od něj nějakou spolupráci. Chápete?"

"Ne."

"Tak použijte mozek!" Řekl jsem vztekle. Wolf na to nijak nereagoval. Chodil po velíně sem a tam.

"Co Karolína?" Zeptal se.

"Ta nám toho moc neřekne. Když se to tak vezme, je to ještě embryo..." Plukovník se udiveně zatvářil a poškrábal se protézou na hlavě. To nemám rád. Ta jeho protéza je odporná, nosí tam hák. Vypadá jako pirát v saku. Uniformu nenosí.

"Jako Poutník je hrozně mladá, pár týdnů. Je jako embryo..."

"Pěkný embryo! Víte kolik nám zabila lidí?"

"Ale chytila ho!" Namítnul jsem.

"Kdybychom tam nepřilítli, tak by zase upláchnul!" Hájil svůj názor plukovník.

"Možná. Bůhví, co by se stalo. Čert aby se v nich vyznal. Stejně si myslím, že nemá smysl, abychom Poutníka vystavovali mučení. Nic z něj nedostanem."

"Ale něco z něj dostat musíme. Musíme na něj něco vymyslet!"

xxxxx

Odebral jsem se zase za tím prevítem. Prošel jsem několika bezpečnostními koridory. Místo, kde je ten sviňák vězněn, je velice důmyslně vymyšlené. Je to svět sám pro sebe. Není možné se z něj prakticky dostat. Nevede tam žádná klimatizace, žádné odpadní roury. Je jen jedna cesta a ta je neustále střežena.

Buňky kde jsou oba umístěni, dělí čtyřmetrová železobetonová zeď. Je tam ale víc železa než betonu... Nejsou navzájem spojené. Nevidí na sebe, ani spolu nemůžou nijak komunikovat. Než se dostanu k buňce, tak procházím třemi kontrolami.

První, vnější, to jsou dva metry tlustá trezorová vrata. Nic, ani sebelepší trhavina je nemůže prorazit. Pak následuje druhá. Ta je tvořena pěti tlustými mřížemi, které jsou metr od sebe. A třetí vnitřní. To jsou metr tlustá železná vrata. Otevírají se pouze z venku. Když chci ukončit návštěvu, tak vyťukám na klávesnici kód a dveře se otevřou. Jinak to nejde. Buňku a velín spojuje úzký průzor z neprůstřelného zdvojeného skla, který chrání plamenomety a skluzy na ruční granáty.

Samotná buňka je místnost sedm metrů v průměru. Je celá z neomítaného železobetonu. Panuje tam těžký vzduch. Občas tam umístíme nějaký odvlhčovač, ale ne kvůli našemu vězni, ale kvůli zařízení. Nechceme, aby nám to tam začlo reznout, nebo jinak narušovat bezpečnost.

Poutník mě tak nefascinuje jako doktora. Je to pro mne problém, teď už sice menší, ale stále problém. Způsobil mi to, že jsem mrzák a můj rodinný život taky nestojí za nic.

Otevřely se přede mnou vrata vnitřního okruhu. Známý odér mě udeřil do nosu. Poutník nesmrdí jako jiní lidé, nepotí se, nebo se nepotí tolik, ale smrádek tu je.

Dveře se zavřely.

Z bezpečnostního důvodu k němu chodíme beze zbraně. Byl bych nerad, aby se zmocnil byť jen pistole a vzal rukojmí. Pro tuto situaci platí jen jedna směrnice: nevyjednávat. Rukojmí by bylo bezbolestně zlikvidováno a Poutník by dostal co proto. Všichni, kdo vstupují do "jámy lvové", tak jsme totiž překřtili buňku, o tom vědí. To je riziko povolání.

K Poutníkovi taky nechodí každý. Smíme tam jen já, doktor a pak dva další lékaři a dva členové obsluhujícího personálu. Když tu byl kancléř, tak se zastavil u dveří vnitřního okruhu, shledal, že je vše v pořádku a pak Poutníka pozoroval z velína. Natočili jsme mu ho přímo naproti bezpečnostnímu sklu a jeho tvář přitáhli kamerou. Kancléř byl ohromen, jaké bezpečnostní prvky vězeň vyžaduje. Když ho pozoroval, tak se tvářil všelijak, byl jím zhnusen ale zároveň i ohromen.

Vždy, když se tam ocitnu sám, tak mám takový divný pocit. Netrpím klaustrofobií, ale tady na mne všechno padá. U nikoho pobyt v jámě nebudí příjemný pocit. Jde ale o zvyk a člověk tomu nesmí podlehnout.

Pomalu jsem došel k "lůžku", je vskutku masivní. Čekalo tu na Poutníka třicet let. Samotná stavba je stejně stará, než udělali strop, tak už sem museli nainstalovat lůžko. Jen jsme vyměnili nerezová pouta za titanová. Pro jistotu.

"Odchyt" nebyl snadnou záležitostí. Sestřelil nám jeden vrtulník tím svým revolverem a zabil při převozu dva vojáky, ale pak se nám ho podařilo definitivně znehybnit. Chlapi se na něm doslova vyřádili. Doktor už myslel, že je po něm, ale ten parchant se začal zase regenerovat. S Karolínou to bylo snazší. Když jí Poutník způsobil to velké zranění, tak jsme ji naložili, spoutali řetězy a šoupli do železné přepravní bedny. Poutník sebou pořád škubal a neustále se obnovoval... bylo to hrozné. Museli jsme ho pořád mlátit tyčemi. Jednu dobu měl hlavu úplně na kaši, to když se mu podařilo jeden řetěz přervat a zabít dalšího mého člověka. Chlapi ho tak zmasakrovali, že jsem musel vystřelit do vzduchu, protože se od něj nechtěli odtrhnout. Ten průstřel vrtulníku jsem dost těžce zdůvodňoval. Úřední šiml zařehtal, prý bylo po akci a já jsem porušil nějaký předpis. Pitomí piloti. Oběma jsem pak zařídil odvelení k nelétajícímu personálu.

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

Nic.

xxxxx

xxxxx

xxxxx

25