Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Nacházel

Masomlejn III

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Masomlejn III

Masomlejn III

Petr Nacházel

Praha 2008

Copyright © Petr Nacházel

Výhra

„Erínku, prosím tě, vstávej! To je hrozný tohle to!“

„Nejsem Erínek! Dej mi pokoj!“ Odbyl jsem matku.

„Co jsi vyhrál v té sportce, tak seš hrozně línej!“

„No jó.“ Převalil jsem se na posteli.

„Počkej až příde Míša! Ta tě prožene!“

„Dej mi pokoj, sem rád, že tu není.“

„Ten váš vztah se mi taky nelíbí!“ Řekla a demonstrativně práskla dveřmi.

Znovu jsem se zachumlal do peřiny a přemítal, za co utratím výhru.

„Prachy.“ Zasnil jsem se. „Dvěstěpadesát mega!“ Stisknul jsem polštář, byl velký, nebezpečně připomínal Míšu… Sednul jsem si proto raději na postel a mnul si oči.

Můj starej pokoj.

Rozhlédl jsem se kolem sebe a vstřebával do sebe všechny podrobnosti. Znovu jsem sebou plácnul na postel a koukal do stropu.

„Prachy.“ Vypustil jsem vzduch z plic a usmál se. Dnes jdu dělat zkoušky na zbroják, ale to je až odpoledne, teď se můžu ještě flákat. Zachránit svět dalo fušku a já si potřebuju odpočinout. Zase jsem zalezl do peřin.

xxxxx

Po hodině přišla matka a strhla ze mne peřinu.

„Tak a dost! Nemysli si, že když seš teďka pracháč, tak že budeš jenom ležet! Vstávej!“

„No jó.“ Odbyl jsem ji a zvednul se.

„Vyměníš si trenky!“

„Mami prosím tě!“

„Seš Eriku hrozný prase! Nikdy si takový nebýval.“ Láteřila.

„No jó.“ Mávnul jsem rukou.

„Prase!“ Zopakovala znovu a nakvašeně odkráčela pryč. Vstal jsem a oblíkl si nové prádlo a vyrazil do kuchyně.

„Přestaň se šťourat v tom uchu! Byl ses umejt?“

„Jó.“

„Zhoršil si se!“ Vyčítala dál.

„No jó.“ Mávnul jsem rukou.

„Přestaň s tím!“

„S čím?“

„Ty víš moc dobře!“

„No… jó.“

„Pudeš na nákup! Nemysli si, že tu budeš jen tak lelkovat!“

„Nemám čas, mami.“

„Jak to, že nemáš čas?!“

„Musím něco vyřídit.“

„Zase nějakou výpověď?“ Mračila se matka.

„Né, přídu navečír.“

„Ale nejdřív nakoupíš!“ Strčila mi do ruky igelitku, vystrkala mě z bytu a zabouchla dveře.

„Nemám klíče.“ Matka však už neotevřela, otočil jsem se tedy a s lístkem v ruce se vydal na nákup.

xxxxx

„Dobrý den, paní Kropáčková…“ Pozdravil jsem sousedku, kterou táhnul do schodů ten její prašivý Bertík. Kropáčková se mračila a ten bastard mě málem kousnul, jen tak tak jsem uskočil.

„Dávejte na něho pozor, paní Kropáčková, může někoho pokousat!“

„Von pozná dobrého člověka, asi si mu něco udělal…“

„Já? Né…“ Ale baba si mne podezřívavě měřila. Prosmýknul jsem se za jejím tlustým zadkem.

Vyšel jsem ven z baráku a nasál do sebe letní vzduch a namířil jsem si to do sámošky. Doufal jsem, že nikoho nepotkám, ale neměl jsem to štěstí.

„Jé Eriku, jak se máš?“ Zavolal na mne tlustej Véna. Spolužák ze školy, blbec a lempl.

„No… dobrý.“

„Dobrý jó? Slyšel jsem, žes dal výpověď? Máš asi něco lepšího, viď?“ Jeho závistivá očka mě skenovala skrz naskrz.

„Už mě to tam sralo…“ Odbyl jsem ho.

„Ale prachy tam byly dobrý, né?“

„Moc né.“

„Kolik si tam bral?“ Zeptal se a číhavě se nahrbil.

„Málo!“

„Kecáš.“

„Di doprdele, Véno, co je ti kurva do toho. Já se taky nestarám, kolik bereš.“

„No jó ty si teďka pán, viď…Televizní hvězda…“ Měl jsem sto chutí po něm skočit, ale otočil jsem se a šel k sámošce.

V krámě byla fronta, báby si mne nedůvěřivě prohlížely.

„Jak to že nejsi v práci, Eriku, že ty si dal výpověď?“ Drze se optala paní Hluchovcová, mámina známá.

„Hmm. Prosil bych dvě mlíka, dvacet rohlíků a…“

„Kde teďka budeš dělat?“

„… a taky jednu hořčici…“

„Máš už něco?“ Naléhala.

„Plnotučnou.“ Upřesnil jsem.

„Nebo půjdeš dělat do Prahy?“

„Máte vokurky?“ Zeptal jsem se prodavačky.

„Tak do Prahy, hmm. Teďka tam hodně berou k policajtům… to bys měl dobrý. Posloucháš mě vůbec?!“

„Cožé? Ne, neposlouchal… už musím jít. Kolik to…? Jo.“ Zaplatil jsem u kasy a nechal báby ať si to přeberou jak chtěj.

První věc, co budu muset udělat, bude, že se odstěhuju z téhle díry! Co nejdřív! Míša chce, abychom se odstěhovali do Francie a koupili barák někde blízko Eleonory. Už na netu zjišťuje podmínky, mě se to nezdá, raději bych byl zde, ale když to člověk vidí…

xxxxx

„Koupil si to všechno?“ Zeptala se matka, když jsem přišel domů a vzala si nedůvěřivě tašku.

„Jó.“

„Tys zapomněl na těsto!“

„Neměli.“ Zalhal jsem. Těsto bylo napsané na druhé straně lístku a já na něj úplně zapomněl.

„Kecáš, včera jsem si ho zamluvila.“

„Už budu muset vypadnout… jede mi vlak…Tó… přijedu večer.“ Couval jsem z bytu.

„Kam deš?!“

„Přijedu večer, čau…“ A vytratil jsem se rychle z bytu. Něco ještě po mně volala, ale to už za mnou zapadly dveře od domu.

Běžel jsem na nádraží, musel jsem ale pomalu, protože, kdyby si toho někdo všimnul… Stalo se totiž něco podivného a sice, že nám s Míšou zůstaly stejné vlastnosti, jaké jsme měli v Japonsku!

Docela průser.

xxxxx

Když odvezla Míšu sanitka do nemocnice, tak jim musela utéct, protože jí chtěli vzít krev, měřit tlak a hlavně udělat krevní rozbor… Podepsala revers, že si nepřeje, aby jí vyšetřovali, nakecala jim, že je v nějaké sektě a odjela za mnou domů. U nás pak bylo docela diveního, protože image Míši nebyla zrovna to, co si rodiče přáli mít doma. Od jisté doby je docela od rány a to otec těžce nese. Matka se s Míšou ale docela skamarádila. Někdy mám pocit, že se proti mně spikly.

Další průser byl ten, že nemusíme nic jíst a to matka špatně snáší. U nás na vsi je to vyhlášená kuchařka. Pořád se do nás snaží cpát různá jídla a nenechá si říci, že držíme dietu. Nakonec jsme se prohlásili za vegetariány a to vzbudilo v okolí poprask. Vždy jsme na půl dne vypadli a doma jsme řekli, že jsme se najedli venku. Nevím, jak matce vysvětlit, že nemusím jíst, vyčítá si, že mi u ní už nechutná a že mě Míša určitě zkazila.

Když jsem pak vyhrál ty prachy, tak to bylo v pohodě, musel jsem ale říct, že mi ty čísla poradila Míša. Pak ji tak nějak respektovali oba.

xxxxx

Nastoupil jsem do motoráku. Uvelebil jsem se na sedačce a opakoval jsem si otázky. Zákon jsem měl zabalený do novin, aby čumilové nevěděli co čtu.

Vlak dojel se zpožděním dvaceti minut do Prostějova, vůbec jsem nechápal jak je možný, aby na patnáctikilometrové vzdálenosti nabral takové zpoždění. Na střelnici jsem musel běžet.

Nejdřív se šlo na písemnou část. Tu jsem zvládnul jako jediný na plný počet a pak jsme šli na střelby. Střílel jsem z čízy pětasedmy. Stará známá, podobná jako Espéčko, ale lehčí.

„No, výborně… Vy už jste někdy střílel?“ Ptal se zkoušející komisař.

„Akorát na vojně.“

„Hmm, pět desítek. To tu ještě nebylo. Dobrý.“ Pochválil mě a kroutil u toho nechápavě hlavou.

„Díky.“ Usmál jsem se.

„Neviděli jsme se už někdy?“ Ptal se dál.

„Né…nevzpomínám si.“ Nechápal jsem co tím myslí.

„Hmm, hmm, tak tady máte razítko, za čtrnáct dní si dojděte na oddělení, tam vám vydaj průkaz.“ Pokýval jsem hlavou, poděkoval a šel se podívat znovu do prodejny zbraní.

Vočumoval jsem tam Superredhawk a Rigbiho. Nakonec jsem prodavače požádal, aby mi sundal tu pušku, podezřívavě si mne prohlížel.

„Chystáte se na slony?“

„Né, ale takový kousek…“

„Ukážu vám náboj.“ Vida, že jsem nadšenec.

„Díky, už jsem měl tu čest.“

„Opravdu? To bych se divil, v republice jich moc nebude? Střílel jste z ní?“ Dál se vyptával.

„Jo.“ Prodavač se usmál a trochu se zasnil.

„A kde?“

„Ve Francii.“

„Ve Francii? Na co?“

„Na psy…“ Řekl jsem polohlasem. Prodavač se usmál a zeptal se nadšeně:

„A co, jak? Dobrý?“

„Jo, na dvě půlky.“ A oba jsme se rozchechtali.

„Rezervujte mi toho Casulla.“ Povídám potichu, aby to nikdo neslyšel a dodal jsem: „Za měsíc si pro něj přídu.“

„To nebude problém, ale potřeboval bych…“

„Zálohu?“ Zeptal jsem se.

„No… ano.“

„Dva tácy, bude to stačit?“ Prodavač zakýval a zeptal se:

„Nechcete si z něho nejprve vystřelit… vidím, že jste vážný zájemce, aby vás to…“

„Nebojte, už jsem měl tu možnost...“ Prodavač významně povytáhl obočí a zeptal se:

„A?“

„No, dobrý, pětikilo je sice silnější, ale k němu…“ Ukázal jsem na vitrínu. „…mám jakési osobní pouto…“

„Chápu.“ Zase zakýval hlavou a já si byl jist, že nechápe vůbec nic. Pak jsem znovu prohlédl celou prodejnu a rozloučil se s ním.

Vylezl jsem ven před krám, parkovalo tam černé BMW sedmičkové řady. Vypadalo mohutně. Před vozem stáli dva pánové. Chtěl jsem je obejít, ale jeden se mne zeptal:

„Pan Lounský?“

„Jo.“ Odpověděl jsem a prohlížel si oba týpky. Vypadali, jako by posledních deset roků nebyli nikde jinde, než v posilovně.

Vazouni.

„Zastupujeme společnost, která má na starost lidi, kteří vyhrajou… v loterii.“

„Hmm. A co chcete po mně?“

„Poskytujeme různé služby, které… se hodí právě pro vás případ.“

„Já nejsem žádný případ, peníze jste mi ještě nepřevedli. Už je to čtrnáct dní!“ Reagoval jsem nakvašeně.

„Je to velká částka, neměl byste… Můžeme vám zařídit zřízení bezpečného konta u nás.“

„Ne, děkuji. Peníze pošlete na ty dva účty. Máte je nadiktovaný.“

„Ovšem, nabízíme vám také ochranu pro případ, kdybyste měl pocit, že jste v nebezpečí… Naše služby ovšem můžou jít mnohem dál…investice, zhodnocení, rozklad vašeho portfolia a jiné…“ Nabízel vyšší z Vazounů.

„Nemám zájem. Nemíním tu dlouho zůstat.“

„V tom vám také můžeme pomoci. Nabízíme i vystěhování, mohl byste pro své sousedy zmizet a ták…“

„Hmm… a ták….“ Opakoval jsem po něm. „Ne, děkuji.“

„Je to pro vaše dobro, pane Lounský…“

„Už jsem vám jednou řekl, že nemám zájem.“

„Ovšem, ale abyste nelitoval…“ Řekl temně a lehce se mi otřel o rameno. Nasedli do auťáku, demonstrativně nechali protočit gumy a odfičeli pryč.

„Čuráci.“ Řekl jsem polohlasem. Pak jsem si vzpomněl na Míšu a vytočil její číslo.

„Nazdar.“ Řekl jsem.

„Nó, tak ják?“ Ozvalo se na druhé straně. „Udělals?“

„Jo.“ Odpověděl jsem. „Ale navštívili mě dva vometáci…“

„Tebe taky?“ Řekla radostně Míša.

„Co… tebe taky votravovali?“

„No jasně.“

„Co chtěli?“ Vyzvídal jsem.

„Že mi zařídí ochranu.“

„A co si jim řekla?“

„Poslala jsem je do prdele.“ Smála se na druhém konci Míša.

„Měli bychom dávat bacha…Nepodceňuj to.“

„Ty máš vo mě strach, holoubku?“

„Prosím tě, nech toho! Co doma?“ Musel jsem odvést rozhovor na jiné téma. Nebezpečně se to začal stáčet jiným směrem…

„Dobrý. Byla jsem na pařbě, přestav si, že mě tam chtěl jeden kluk vošukat.“

„Cože? Si děláš srandu! Já ho zabiju!“

„Ale holoubku, snad nežárlíš…“

„Nech toho, jestli si něco dovolí, tak ho…“

„Ale nedovolí, už nemá čím…“

„Co, co… Jak nemá čím? Cos mu provedla?“ Na druhém aparátu se ozval bublavý smích. Tak se směje vždy, když má záchvat.

„Tak cos mu udělala?“ Dostal jsem najednou hrozný strach, aby se Míša nedostala do nějakýho průseru.

„Byl to jen takovej blbeček, kulatý brejličky a beďáry na ksichtu. Zatáhnul mě do průjezdu, byla s ním docela sranda… ale pak si začal dovolovat…“ Zase smích. „No a když ho na mne vybalil…“ Chvíli nebylo rozumět co říká.

„Co říkáš? Neslyším tě.“ Křiknul jsem do mobilu, dal jsem ho na hlasitý odposlech, protože mluvila jak z hrobu.

„Že ho měl ještě menšího než ty!“ A zase ten přidušený smích. Slečna, co šla právě kolem se na mne soustrastně podívala a pak mě přejela pohledem od hlavy k patě. Otočil jsem se bokem a zase vypnul odposlech.

„Seš kráva! To musíš tak řvát? Cos mu udělala?“

„No, co by, kopla jsem ho do kulí a utekla jsem. Ale… měla jsem ho asi kopnout míň. Vůbec jsem si neuvědomila…“

„Viděl tě někdo?“

„Né, neboj.“

„No, tak tam dávej bacha. Myslím, že ty pitomce nevidíme naposled!“ A zavěsil jsem.

Došel jsem zase na nádraží a vydal se na zpáteční cestu. Domů jsem dojel po desátý večer, protože vlak, který měl jet, vůbec nepřijel a museli jsme čekat na další přípoj. Výpravčí vůbec nevěděl, kde je ten vlak, ale náhradní dopravu nikdo nezřizoval. Další vlak přijel až po dvou hodinách. Mezitím se na nádraží nashromáždily mraky lidí. Když se otevřely dveře, tak jsem zjistil, že nejtvrdší lokty mají důchodkyně a nejlíp na tom byly ty, co měly nějakou hůl. To měl člověk pramalou šanci se ubránit.

Zlatí mutanti.

Do vlaku jsem se ale přeci jen dostal, osvojil jsem si jejich taktiku a než se zavřely dveře, tak jsem stál v chodbičce. Ležel na mně nějaký jezeďák, kterému strašně táhlo z pusy a smrděl cigárama.

xxxxx

Doma mě máma sprdla kde jsem a že se jí to, jak žiju, vůbec nelíbí. Otec si mě také vyčítavě prohlížel a nemluvil se mnou.

Musel jsem pryč.

Ráno jsem se sbalil, a řekl rodičům, že jedu do Prahy za Míšou. Máma pokrčila rameny a dala se do breku.

„Co je? Co blbneš?“

„Proč si na nás takový?“ Plačtivě se ptala.

„Ják takový?“

„Proč s námi nemluvíš?“

„Ale mluvím, potřebujem si na sebe jenom zvyknout. Vy na Míšu, Míša na vás. Už nejsem malej, našel jsem si holku, ta mě vyhovuje, všechno je stejné jako dřív. Nic se nezměnilo.“ Utěšoval jsem ji. „Koupím vám dům, odstěhujete se z téhle díry jinam. Pamatuješ, jak si chtěla vždycky bydlet na horách. Koupím vám tam chalupu, třeba v Jeseníkách. Tohle to je na nás malý.

„Já nevím…“ Vzlykala máma. „Táta by asi nešel…“

„Ale pude, byt je stejně tvůj, tak ho prodáš a on nebude mít jinou možnost.“ Zasmál jsem se, máma stála trochu v rozpacích a povídá:

„Vy mladí, vy jste hned se vším hotový, to takhle nejde. Žiju tu celý život…“

„Tak to není pravda.“ Oponoval jsem. „Žiješ tu od svatby, tak nepovídej. Nebude problém najít si jiný místo. Tady si lidi hrozně závidí.“

„Já vím, tak tam dávej pozor, to víš, Praha je velkoměsto.“

„Neboj, já už si nějak poradím.“ Řekl jsem na rozloučenou, máma mě pohladila, vzal jsem si na záda ranec a vyrazil na vlak.

xxxxx

Nemusel jsem ale vůbec spěchat, protože vlak měl opět zpoždění, takže mi přípoj do Prahy ujel a já čekal další dvě hodiny na další spoj. Seděl jsem na prázdném nástupišti v Prostějově, když se kolem mě začali motat divní lidé tmavé pleti.

Zpozorněl jsem.

„Nemáš cígo, vole?“

„Nemáš.“ Odpověděl jsem. Mouřenín se na mne tázavě podíval a pak povídá:

„Džandre mindž, gadžo! Aby tě chuja vyjebala. Chandela móre, gadžo!“ A kopl mě do lýtka.

„Di do hajzlu, sráči!“ Odstrčil jsem ho. Kde se vzali tu se vzali tři další mameluci a pustili se do mně.

Nejhorší je, když se člověk nemůže prát naplno. Jednoho jsem z nich vzal, hodil na toho dalšího a třetího v kožené bundě jsem kopnul do břicha. Svalil se na zem a podivně chrčel. Ten první obejda vytáhnul kudlu, vystřelovák a rozběhl se na mne. Ustoupil jsem bokem a dal mu ránu do zátylku, svalil se na zem do blitek, které tam mezitím vypustila ta Kožená bunda.

Rvačka pokračovala.

Ti dva, co jsem je o sebe hodil se postavili do karatistickýho postoje a začali dělat machry.

Mlčel jsem.

„Chuj!“ Křikli oba současně a vrhli se na mne.

Vyskočil jsem do vzduchu a kopnul je současně do hrudních košů.

„Asi pojedu autobusem.“ Řekl jsem a vypadnul zadem z nádraží. Autobus naštěstí jel za čtvrt hodiny, sehnal jsem poslední místo a sednul si vedle tlustý bábinky, které z košíku voněly jitrnice.

„Nejste vy od Mikulků?“ Začala rozhovor babka.

„Ne.“

„Jirka, nebo Franta, že jo?“

„Ne.“ Zakroutil jsem hlavou.

„Né? To je divný. Tak to budete od Nosků, Pepík.“

„Ne paní, s někým si mě pletete.“

„Musíte být od Nosků, to mi nevykládejte.“

„Tak jsem od Nosků.“ Kývnul jsem.

„No já jsem si to hnedka myslela, ty mladý to je hrůza, ani neví jak se to jmenuje… Neberete vy taky náhodou drogy?“

„Neberu.“ Zavrčel jsem.

„Kam jedete?“

„Do Prahy.“

„Tak to máme společnou cestu.“ Řekla spokojeně. „Jak se má švagr?“

„Ujde to.“ Řekl jsem neurčitě.

„Pořád je marod?“

„No, už je na tom líp.“

„To je dobře, pozdravujte ho.“

„Jasně, vyřídim.“

Odevzdaně jsem trpěl, protože hůř jsem si sednout už nemohl. Za mnou se neustále gebily dvě puberťačky a vedle se pochcal pes.

Cesta byla hrozná, na Dé jedničce byla nějaká bouračka, tak jsme to museli složitě objíždět. Nakonec jsem ale od babky dostal výslužku.

xxxxx

Autobus zastavil na Florenci.

Když jsem byl naposled v Praze, vypadalo to tu… jinak. Teď tu byl pěkný mumraj.

Větší bordel jsem neviděl ani po povodních – špína a smrad. Nechápu vůbec ty lidi, jak tu můžou žít, takový blázinec. Míša o mé cestě ještě neví, bude to pro ni a pro rodiče pěkný překvápko.

„Nemáš pětikorunu, kámo?“ Zeptal se mě roztrhaný bezdomovec.

„Nemám, vole.“ Odbyl jsem ho a štrádoval si to pryč. Měl jsem pocit, že si mě prohlíží nějak moc očí. Loktem jsem se dotknul teleskopického obušku, co jsem měl za pasem, nahrazuje mi to pistoli. Když mi nic nevisí u kalhot, tak si připadám jak nahatej.

Namířil jsem si to do Holešovic, z Florence to je kousek. Všude byla spousta lidí, každej někam pospíchal a spousta lidí měla utrápený obličej. Pocit nezávislosti mě hřál u srdce.

Je dobrý mít prachy.

Myslel jsem na Martina, copak asi dělá? Jestlipak se setkal se Zajou a jestli ví, co děláme my s Míšou. Vůbec, ten jeho svět je divnej. Nechápu, jak může jeho tělo být v mrazu v nějakým horským sedle a on přitom žije, ale duchem někde mimo…

Divný.

S mapou v ruce jsem asi po hodině bloudění nalezl Míšin dům. Moc si to tu ani nepamatuji, ale vím že bydlí v osmičce. Otevřel jsem dveře a vyběhl po schodech do druhého patra. Zazvonil jsem.

„Brý den…“ Pozdravil jsem plešatého chlapíka v nátělníku a s lahváčem v ruce.

„Bydlí tu Míša?“ Zeptal jsem se.

„Jo.“ Odpověděl a dál vejral. Tušil jsem problém.

„A je tu?“

„Ne.“ Loktem byl opřený o futra, z podpaží mu lezl prales chlupů. Smrděl.

„Aha a kde je?“ Začínal jsem být nervózní, chlapík asi taky.

„Nejseš ty ten z Moravy?“ Optal se a parodoval moravský přízvuk.

„Jo, to asi jo.“ A dotknul jsem se loktem obušku. Chlapík se zasmál a zavolal do bytu:

„Mámo, zachránce přijel.“ Do předsíně vyšla podivná, jeden a půl metru vysoká ženská. Kolem pasu měla taky jeden a půl metru. Z fyziky si pamatuji, že koule je ideální tvar, ale… zřejmě vyjímka potvrzuje pravidlo. Na hlavě, jako na dokreslení celkové osobnosti měla příšerné červené natáčky. Vážila přes metrák a měla na sobě umaštěnou havajskou košili ke kotníkům.

Cvoci.

Ženská, když mě viděla, tak se začala hystericky smát. Měla takový kvílivý jekot, který místy přecházel v táhlou fistuli. Nikdy jsem nic podobného neslyšel. Připomínalo to ultrazvuk.

„Alenko, nesměj se ženichovi, zachránil nám dceru…“ Ironicky pravil chlápek.

Na to Alenka propukla v další hysterický jekot. Cítil jsem se trapně.

Kdyby si ze mně někdo jiný dělal podobnou srandu, tak by už asi nežil, ale tady se jednalo o Míšiny rodiče. Co dělat?

„No, poď dál…“ Začal mi tykat tatík. Alenka ustoupila a chichotala se mi dál. Když jsem vešel dovnitř a zavřely se za mnou dveře, plácla mě po zadku.

„Dobrej!“ Pochválila moje pozadí Alenka.

„Co, co, co?“ Otočil jsem se dozadu.

„Neboj, mladej, však vono tě neubude. Dáš si pivo, viď… Co piješ? Dáš si Braníka, nebo Braníka?“ Zeptal se mne tatík a Alenka propukla v novou vlnu toho odporného smíchu.

„Ehmm… co třeba Plzeň?“ Navrhnul jsem.

„Ty piješ panský, hmm, no to si dcera vybrala dobře…“ Pokýval hlavou tatík a otevřel láhev Braníka o kliku. „Nemám, musíš vzít to co je.“ Dodal. Alenka opět začala kvílet a odkutálela se do kuchyně.

„To… jsem vám přivezl…“ A strkal jsem chlápkovi balíček s tlačenkou a jitrnicema.“

„Nó, voní.“ Čichnul k nim a dál povídá: „Zabíjeli jste? No to jste nemuseli…“

„Nó, totiž…“

„Ájo!“ Zavolal na manželku. „Dneska si dáme do nosu, mladej přivez prasečí hody!“ A rozchechtal se na celé kolo. Z kuchyně se přikutálela Alenka.

„Ukáž! Hmm, není toho nějak málo?“ Zkušeně povážila v ruce balíček.

„Nó…ehmm.“

„Ale co, to se sežere, to nebude problém. Dáš si topinku?“

„Nó…já jsem vegetarián… a topinku… moc né.“ Alenka se kysele zatvářila.

„To si mě pěkně nasral, zkurvils nám dceru!“ Obvinila mě. Tázavě jsem se na ni podíval.

„Vždycky žrala maso, ale co přijela z tý podělaný Moravy, tak maso nejí.“ Řekla na vysvětlenou.

„Není to zdravý…“ Zablekotal jsem.

„Hovno.“ Oponovala matka a pak znova: „Hovno.“ Chlapík se pochechtával v koutě a otvíral dalšího Braníka.

„Pij, brachu!“ A plácnul mě po rameni. Alenka se mezitím otočila a odkráčela do kuchyně. V pokoji řvala televize a puštěné rádio. Zanedlouho se z kuchyně začal linout nepříjemný smrad z připáleného chleba a já si začal vyčítat, že jsem sem lezl.

„Zavolám Míše…“ Řekl jsem chlapíkovi, vstal jsem, ale tatík reagoval:

„Kurva chlastej! Bráník ti nejedé?!“

„Ale jó, ale jen si zavolám…“

„Séď, neboj, holubička přiletí, bude tu co by dup!“ Lákal mě zpátky do křesla tatík a ve dveřích se objevila matka s čoudícím podnosem.

„Tady máš jitrnice.“ Hodila na stůl talíř. „Sou ňáký připálený.“ Zvednul se mi žaludek.

„Á jitrničky…“ Usmál se tatík. „Si dám.“ A rukama se pustil do připáleného jídla. Kousnul do jedné a ta mu vystříkla do obličeje. Alenka začala zase hystericky ječet. V tom bouchly dveře a v nich se objevila Míša.

„Eriku…?“ Nechápavě na mne koukala..

„Chtěl jsem tě překvapit…“ Vypravil jsem ze sebe.

„Á, hrdličky se slítaj…“ Komentoval to fotřík. Matka začala zase natahovat.

„Držte hubu.“ Usadila je Míša a mně poklesla brada. Pak se mi vrhla kolem krku.

„Eriku…“ Objala mě. „Proč si mi nic neřekl?“

„Překvapení.“ Pokrčil jsem rameny. Zase mě objala. Chlapík začal milostně vzdychat. Míša mě pustila a obrátila se na tatíka.

„Vypadni, vypadněte voba!“ Řekla to takovým tónem, jakým v Dánsku vyslýchala černochy. Tatíkovi zaskočilo, ale vstal a bez keců s matkou opustili pokoj.

„Promiň.“ Sklonila hlavu Míša. „Měla jsem ti to říct dávno…“ A pak se na mne podívala se slzami v očích. „Mí rodiče jsou alkoholici.“

„No jó, prosím tě. Rodiče si nevybíráme…“ Chlácholil jsem ji. Zase mě objala, začala brečet.

„Ty je máš takový slušný, víš. Já abych se hanbou propadla, ani nejsou oddáni…“ Vzlykala.

Už jsem pochopil, proč se tak mermomocí chtěla vdávat a já byl blbec takový cynik. Chtěl jsem si dát pár facek, chápal jsem proč pořád brečela, když jsem se jí smál. Stisknul jsem jí.

„Mám tě rád. Mám tě rád.“ Opakoval jsem pořád a hladil ji. „První co uděláme bude, že budeme mít pořádnou svatbu!“ A plácnul jsem ji po zadku. Přestala brečet a dala mi velikou pusu. Šeptala mi, jak mě má ráda a že bude hodná milující žena.

„Zamluvil jsem si Casulla.“ Řekl jsem, abych trochu odlehčil situaci. Usmála se a kývla.

„Já jsem byla na Staromáku, maj tam taky obchůdek… Je tam pěkný espéčko. Už se na něj těším. Kolik si nastřílel?“

„Pět desítek.“ Řekl jsem hrdě. „Co ty?“

„Taky. Ten komisař čuměl jak blázen, říkal, že to tu ještě neměl a jestli bych neměla dnes odpoledne čas…“ Plamínky v jejích očích hovořily o tom, že už je ta trapná situace s rodiči zapomenuta.

„A cos mu řekla?“ Majetnicky jsem ji stisknul zadek.

„Že už někoho mám. Jen se neboj, von povídal, že ten chlap má štěstí a pak mi popřál, abych tu zbraň nikdy nepotřebovala.“ Zase jsem ji objal. Z kuchyně bylo slyšet nějaké štrachání a mlácení. Vůbec se mi to tu nelíbilo.

„Přišly ti už prachy?“ Zeptal jsem se Míši.

„Ne, jsou to kurvy, dneska jsem tam zrovna volala a taky jsem jim povídala ať stáhnou tu votravnou firmu, co se stará o výherce.“

„No ty mě taky serou, představ si co se mi dneska stalo…“ A odvyprávěl jsem jí ten příběh, jak mě přepadli ti cikáni.

„Myslíš, že to maj na svědomí ti chlapi?“ Zeptala se. Pokrčil jsem rameny.

„Nevím, ale to jejich chování se mi vůbec nelíbilo.“

„No to mě taky ne, byli dost vulgární. Jeden mi furt čučel na kozy, dobytek.“

„Rodiče o tom nevědí?“

„Blázníš! To bych udělala tu největší hovadinu. Nic neví. A nehodlám jim to taky říkat, všechno by to prochlastali.“

„Hmm, asi máš pravdu. Až se usadíme, tak jim můžeš pustit nějakej chlup, ale neradil bych ti, abys jim říkala kde bydlíme.“

„To je jasný, díky, díky.“ Objímala mě. „Co asi dělá Martin…?“ Tulila se ke mně. „Víš, připadá mi to hrozně dávno, jako by to byl jen sen. Chudák.“

„Neboj.“ Chlácholil jsem ji. „Bude dobrej, škoda že jsem neviděl tu jeho nevěstu. Třeba bych se jí líbil…“

„Ty!“ Zahrozila a plácla mě po zadku. Jakoby na usmířenou jsem jí dal pusu, ale nestačilo jí to a pronikla do mě jazykem.

„Počkej! Teď ne, pudem se projít, ukážeš mi ty svoje kluby. Jó?“

„Ty chceš vidět kam chodím? No to je paráda, ale to víš, to není takový to vaše umcaca, umcaca…“ Začala parodovat dechovku.

„Já ti dám umcaca! Jsem zvědavej, jak se předvedeš ty! Pojď dem.“ Vzal jsem ji pod křídlo a šli jsme ke dveřím. V předsíni nás zastavila matka.

„Miško, kdy prosím tě přídeš…?“

„Až se mi bude chtít!“ Odbyla ji Míša a zabouchla dveře.

„Kráva, má úplně vypitej mozek.“ Ulevila si pro sebe. Nechtěl jsem se do toho vrtat, tak jsem raději mlčel. Zamířili jsme na tramvaj.

Přepadení

„Pojedem do Vagónu! Tam by to mohlo bejt dobrý.“

„Na nádraží?“ Zeptal jsem se, tam se mi moc nechtělo. Míša se ale začala gebit a já pozdě pochopil, že to bude asi název nějakýho klubu.

„No jó, prosím tě, nech toho.“ Bránil jsem se, ale Míša se smála na celé kolo. Drželi jsme se za ruce a sledovali okolní cvrkot. Praha je obrovská a tolik lidí jsem naposled viděl v Tokiu, když do města přijel nový císař… To už je ale dávno…

Vystoupili jsme někde na Národní třídě.

„Nejdřív zajdem do jednoho pabu. Jsou tam dobrý typy.“

„Prosím tě, mluv alespoň česky. Co si tam chceš dát? Víš, že nemůžem nic jíst!“

„Jíst né, ale můžeš chlastat rum, ten nevadí. Vodku nesmíš, po tom bliju, ale rum, absint nebo slivovici, tý můžu vypít kolik chci a nikdo na mne nemá!“ Zasmála se Míša.

„Rum? Hmm, dobrý. Co pivo?“

„Pivo moc né, ale rumu můžeš vypít klidně dva litry!“

Šli jsme temnou uličkou, na mokrých kočičích hlavách se odráželo světlo lamp a v každém druhém vchodě bylo nablito. Na jedný čerstvý pizze hodovalo několik holubů. Žaludek v mém břiše udělal několik kotrmelců. Najednou jako by okolí ztichlo, ve stejný okamžik mi Míša stiskla ruku.

Zastavili jsme se.

Naproti nám se z jednoho baráku vyřítila banda holohlavých mládenců v těžkých botách. Bylo jich šest.

Nekřičeli, ani jinak nedělali bordel, podle toho se dalo poznat, že se jedná o profíky. Nadzvednul jsem si cíp bundy a stisknul obušek. Nacvičeným pohybem jsem ho roztáhnul a prvnímu vylízanci rozbil jeho plešatou hlavu.

První.

Míša kopem do hrudníku ( od jisté doby nosí jako já Martenzky ) vyřadilo nejtlustšího ze skupinky.

Druhej.

Já, jakmile jsem rozbil hlavu tomu prvnímu, tak patou jsem zasáhl do břicha dalšího.

Třetí.

Ostatní si ani ještě pořádně neuvědomili co se děje, ale my s Míšou nenecháváme nikdy dílo rozdělané.

„Jednoho mi nech, toho si vyslechnu…“ Křikla a vrhla se na dvě dvoumetrové gorily. Malíkovou hranou třískla každého z nich do krku a gorily se sesypaly na zem.

Zbyl na mně poslední z nich, který byl také holohlavý, akorát na bradě měl takové dlouhé vousy, vypadalo to jako brada nějakého kozla. Skroutil jsem mu ruku za zády, Míša ho klepla do spánku. Celý boj netrval ani šest vteřin.

Oba jsme ho vzali mezi sebe, vypadalo to, jako bysme nesli opilého kamaráda. Chlapec moc nespolupracoval, ale odtáhli jsme ho o několik bloků dál. Tam jsem zapadli do jednoho dvora. Byla to nějaká stavba. Chlapíka jsem přehodil přes plot a oba s Míšou jsme se ladně přehoupli přes dvoumetrovou ohradu.

„Zatopíme?“ Zeptala se Míša, když viděla všude tolik dříví. Trochu mi přejel mráz po zádech.

„Raději ne, vzbudili bysme pozornost…“

„Mě je zima. Slíkneš ho!“ Chlapíka jsme dotáhli do nově budovaného sklepa. Míša mi podala zapalovač.

„Rozdělej voheň, ať na nás vidí.“

„Ty kouříš?“

„Občas. Dělej, už se probouzí.“

Ve tmě vidíme podobně jako v noci, ale je dobré, aby si to užil i náš přítelíček.

Kozí brada se začínala probouzet, ale to už oheň pěkně hořel a já přiložil další lať. Míša ho mezitím svázala.

„Co chcete?! Puste mne!“ Dožadoval se chlapík.

„Slíkni ho.“ Řekla tiše Míša, tón jejího hlasu dával najevo, že se dostává zase do formy. Nožem jsem mu začal rozřezávat košili.

„Co blbneš, seš buzík! Kreténe, pust mě!“ Nic jsme neříkal a dál řezal jeho oblečení.

„Kalhoty.“ Řekla Míša. Chlap sebou začal cukat.

„Takhle se pořežeš.“ Upozornil jsem ho.

„Mě neser! Kreténi, za tohle budete kukat! Zařídím vám v lapáku pořádnej mrsk! Se poserete!“ Dál vyhrožoval, ale kalhoty jsem z něj dostal.

„Spodky a pověs ho támhle na ten hák.“ Ukazovala Míša na háky na věšení prádla.

„Co blbnete! Tohle už přestává být sranda. Hovada!“ Čapnul jsem ho za uši, Míša mu do pusy nacpala ponožky a slipy. Koulel u toho očima, že jsem se bál, že mu vylezou z důlků.

„Zeptáme se tě na jednu věc.“ Řekla, když se na háku přestal mrskat. „A sice, kdo tě poslal? Když nám neodpovíš…“ Šáhla do ohniště a vytáhla kus hořící latě a přiložila mu ji ke stehnu. Chlap sebou mrskal ještě víc a sklepem zavoněla pečínka.

Přihodil jsem další kus dřeva do ohniště. Měli jsme jen malý ohýnek, aby to nepřilákalo nežádoucí pozornost. Když se konečně uklidnil a jen tak potichu sténal, tak mu Míša vytáhla roubík.

„Tak povídej.“

„Za tohle vás parchanti rozřežu na kusy a hodím do Orlíku! Už jsem to dělal.“

„Já taky.“ Odpověděla Míša a strčila mu zpátky do pusy roubík. Zase zakoulel očima. Míša sáhla do ohníčku a procedura se opakovala. Tentokrát se u toho pomočil a podělal.

„Ale ale…“ Řekla Míša, když nabyl vědomí. „My jsme se počůrali a pokakali, takovej velkej kluk…“ Kroutila nechápavě hlavou.

„Už né, co chcete vědět?“ Zaúpěla Kozí brada.

„Kdo tě najal?“

„Nevím, dostali jsme akorát fotky. Měli jsme vás pořádně zmlátit. Víc nevím.“ Skuhral.

Míša mu zase nacpala do pusy roubík. Pokrčila omluvně rameny. Chlap jí bedlivě sledoval, Míša šáhla do ohníčku a vytáhla zase ohořelou lať. Pomalu se k němu přibližovala. Mířila na obličej, na tohle jsme se nemohl dívat a raději jsem se otočil. Slyšel jsem jen temné mručení, jak se Kozí brada ze sebe snažila dostat ten roubík a pak nic. Otočil jsem se. Měl ošklivě spálené obě podpaží.

„Dojdi pro vodu, potřebuje vzbudit.“

„To nebude potřeba…“ Oba jsme se s Míšou otočili. Ve dveřích stál chlap v černém koženém kabátě a vedle něho pět dalších týpků v kožených bundách. Vypadali dost nabroušeně. „Pan Kowalski nic neví.“ A gestem dal signál jednomu Kožeňákovi. Ten vytáhl pistoli s tlumičem a Kozí bradu zastřelil.

„Podcenili jsme vás…“ Chlap si pročísl rukou vlasy a pokýval hlavou. „Naše agentura nabízí individuální přístup, ale zde… jsme selhali.“ Pak se zasmál, nebyl to příjemný smích. S Míšou jsme se na sebe podívali. Kožeňáci zvedli zbraně, byly to malý samopaly značky Uzi. Chlap se otočil a já slyšel jak klaply závěry samopalů. Přikrčil jsem se a oba jsme se rozběhli vstříc smrtící lavině.

Střely mířily mírně nad.

Těch deset metrů jsme přesprintovali v rekordním čase. Vrhli jsme se po hlavě na střelce, jen jsem roztáhl ruce a skosil dva na zem. Míša byla rychlejší a taky pěkně vytočená. Pátému utrhla hlavu. Jejich velitel nechápavě vytřeštil oči.

„To…to.“

Míša ho chytla pod krkem.

„Pojď k ohni, ať si tě prohlídnu.“ Řekla a táhla ho směrem k háku. Chlapík se pokoušel protestovat, ale zlomila mu obě ruce. Už samotný zvuk lámání byl dost nepříjemný.

„Běž zkontrolovat, jestli tu ještě někdo není! Museli přijet nějakým autem.“ Byl jsem rád, že můžu vypadnout. Vzal jsem si od jednoho z Kožeňáků pistoli, byl to Smith & Wesson MP40. Teda její utlumená varianta.

Vyběhl jsem po schodech nahoru. Dobré bylo že řev z podzemí nebyl nahoře vůbec slyšet.

Na staveništi nikdo nebyl. Přehoupl jsem se přes ohradu a uviděl na chodníku zaparkovaný velký černý Lexus. Svítilo se tam.

Uvnitř seděl podobný Kožeňák jako ti ze sklepa. Rozhlédl jsem se, ale nikdo další v okolí nebyl. Otevřel jsem dveře, praštil chlapíka do ohryzku a vytáhl ho z auta. Hodil jsem si ho na záda a běžel k ohradě. Tam jsem ho zase přehodil a honem s ním do sklepa. Ozýval se tam šílený řev. Jako by šel člověk do pekla.

Chlap visel za zlomené ruce na háku a Míša pod ním topila.

„Co blbneš?“ Obořil jsem se na ni.

„Je to šéf tý posraný agentury, co nám dluží prachy, svině!“ Řekla na vysvětlenou Míša a zeptala se:

„Co neseš?“

„Řidič.“ Hodil jsem ho k ostatním na hromadu. Mezitím chlapovi hořela lýtka a chyběly mu varlata a místo očí měl jen vypálené důlky.

Hrůza.

„Ses zbláznila!“

„Nezbláznila. Unesl ti rodiče…“ V tu chvíli mě polilo horko.

„Rodiče?“ Podíval jsem se na Míšu a pak na chlapa. „To…to..“ Vykročil jsem k němu.

„Počkej, chytnula mě kolem pasu. „Já si ho ještě vyslechnu, ty bys ho hnedka zabil!“

„Taky že ho zabiju!“ Dral jsem se přes Míšu k němu.

„Hovno, vím kde jsou, teď potřebuju vědět i jiný podrobnosti! Ser na něj, jinak to posereš! Di vodsuď! Vypadni!“ Strkala mě pryč ze sklepa. „Přines vodu, vypadá to, že zase utek. Dělej!“ Vykopla mě ze dveří. Vymotal jsem se a šel na vzduch.

„Maminko, tatínku…“ Šeptal jsem, ale byl jsem zlostí bez sebe. Nevěděl jsem jak jsem se vzal zase ve sklepě, ale najednou mi smrad ze spáleného masa nevadil. Nadechoval jsem z plných plic. Bylo to utrpení mého nepřítele.

„Zkurvený prachy!“ Polil jsem toho hajzla kýblem vody a pak zase.

„Pomalu! Uhasíš voheň!“ Křičela Míša.

„Mluv ty svině, co si s nima udělal! Zmrde, já tě naučím mluvit! Mluv ty kurvo!“ Cloumal jsem s ním a nehty jsem zarejval do jeho masa.“

„Je v prdeli…exnul. Nech toho, něco řekl, ale moc toho nevím.“

„Ják, nech toho, ta svině někde vězní mé rodiče, to přece nejde! Proč?!“ Bušil jsem dál do toho prevíta, ale už to nebylo moc platné. Míša zatím posbírala pistole a samopaly od střelců.

„Musíme tu uklidit.“ Řekla. „Zejtra dělníci příjdou do práce a uvidí tuhle spoušť. Poď, pomůžeš mi!“ Chytla mě za ruku a táhla k hromadě.

„Kde jsou mí rodiče, kurva?! Řekni mi to!“ Křičel jsem na Míšu.

„Hovno, teď budeš dělat to, co ti řeknu, jinak máme za prdelí poldy. Jsme na stavbě, to by tu mohli mít vápno…“

„Jaký vápno? Co blbneš, kde jsou mí rodiče? Musíme je jít zachránit!“ Naléhal jsem. Míša mě ale chytla pod krkem, nikdy se mnou tak nejednala. Praštila se mnou o zeď křičela na mně:

„Tvoji rodiče jsou někde za Prahou, pak ti řeknu kde. Jsou v pořádku, vězní je, aby si pak vod nich mohli vzít naše prachy. Teď to tu uklidíme, ty se taky uklidníš, možná vymyslíš nějakej plán a pak půjdem pro ně! Je ti to kurva jasný, nebo tě mám hodit na ten hák vedle toho zkurvenýho zmrda?!“

Konečně jsem se dal trochu dohromady. Situace potřebovala stejně rozumné řešení.

„Dobrá, co navrhuješ?“ Zeptal jsem se.

„Vápno. Hodíme ty parchanty do vápna, to je pak nikdo nepozná. Sklep zatopíme, pak si pučíme to jejich auto a pojedem za tvými rodiči. Tak se seber, protože já to všechno nezvládnu!“

„Jo, asi jo.“ Vypravil jsem ze sebe.

„Výborně! Teď jsme zase ve válce, takže se s nikým nebudeme moc srát, co?“

„No já se srát s nikým nebudu, to se neboj.“ Přitakal jsem. Strach o rodiče mi zatemnil hlavu. Vůbec si nepamatuji co jsme tam na té stavbě dělali. Vím jen to, že jsem nosil mrtvoly do takové veliké kádě. Aby nevyplavaly, tak je Míša přivázala k nějakým traverzám. To jsem já dělat nemohl, protože to byla práce, na kterou jsem se musel soustředit a to mi prostě nešlo. Nakonec jsme ukradli z jednoho domu hasičskou hadici a odšroubovali hydrant. Hadici jsme natáhli do sklepa a pod tlakem umyli ty sračky co byly na zdi a na zemi. Pak jsme nechali puštěnou hadici svému osudu a vypadli z ohrady. Míša mě vyzbrojila jak do bitvy.

Říkala, že se to může vždycky hodit. Měl jsem tři pistole a Uzinu. Ona dva samopaly a dvě pistole. Ten jejich velitel měl nějakou lepší než ostatní střelci, byla taková chromová v kombinaci s dřevěnými střenkami. Blíž jsem to nezkoumal, bylo mi blbě. Auto řídila Míša.

„Kde to je?“ Chtěl jsem vědět.

„Miškovice, to je prdel někde na severu Prahy, je to nějaká bývalá vojenská základna. Nevím, moc toho nevím, chlapík byl dost tuhej. Ještě jsem se s takovým odporem nesetkala.“ Kroutila hlavou a nabrala směr Žižkov.

Pojedeme přes Vysočany a Prosek, snad to nějak trefím.

xxxxx

Jeli jsme noční Prahou, moc jsem to nevnímal, po chvíli řekla:

„Hele Letov, tady dělá můj bejvalej.“

„Bejvalej, jó?“ Nedůvěřivě jsem se zeptal.

„Jo, neboj, voženil se s nějakou holkou, která byla o pět roků starší…“

„Hmm, víš kudy se tam jede?“

„Ne, nejsou tu žádný cedule, musíme se někoho zeptat.“

Míša zastavila u chodníku na kterým cupitala taková malá rychlá babka. Měla do fialova odbarvenou hlavu.

„Paní, prosím vás nevíte, jak se jede do Miškovic?“ Ptala se. Paní začala něco ukazovat a drmolit, jeli jsme evidentně špatně.

„Ne, já opravdu nevím, kde je Liďák…“ Bránila se Míša, zaklonil jsem hlavu a myslel na matku a otce.

„Pochopils jí?“ Zeptala se.

„Ne.“

„Já taky ne, vím jenom, že to budem muset otočit a jet někam na Satanice, nebo tak nějak…“ Pokrčil jsem rameny.

„Hele zase Letov, hmm mají to tu pěkný.“

„Čum na cestu.“ Usadil jsem jí. „Co děláš?!“

„Sory, nevěděla jsem, že tu jsou koleje, ty vole to je přejezd! Člověk si připadá jak na Moravě…“

„Hele, hele, náhodou tam takovýhle přejezdy nejsou!“ Začíná být nějak moc drzá.

„Zpomal, chytnou nás policajti a jsme v prdeli!“

„Sem chtěla jenom vědět kolik to jede. Nevíš kudy?“

„Nevím. Zeptej se ještě někoho.“

„Támhle je cedule… no a pak že nerostou…“ Řekla a zabočila doleva. „Seš nachystanej?“

„Jo, jen nevím k čemu nám budou ty pistole. Vlítnem tam, stáhnem je z kůže a pojedem do prdele.“

„Ty chceš z nich tahat kůži před rodičema?“

„No, to né… ale co s nima. Zabijem je, nebo ty s nima odjedeš a já je vyslechnu.“

„No to určitě, já je vyslechnu!“ Trvala na svém. „Hele, Miškovice!“ Ukazovala Míša. „Kde to může ale bejt?“

„To bude někde za vsí, objeď to. Koukneme na to.“

„Co ale s autem, to budeme muset někam uklidit.“

„Nejdříve to najdem a pak se zbavíme auta.“ Rozhodl jsem. Přikývla a my křižovali vesnicí sem a tam.

Po deseti minutách jsem uviděl na chodníku nějakého chlapíka a zeptal jsem se ho na bývalou základnu. Byl ožralý, tak mu ani nebylo divný, že se ho na to ptáme v půl jedné v noci. Auto jsme zaparkovali za nějakýma hangárama a nechali pootevřený dveře. Chytrému napověz…

„To se prodá…“ Řekla Míša a otevřela víko od kufru. „Ty vole, no to je síla! Pojď sem!“ Mávla na mne. Přišel jsem k ní a zůstal čučet. V kufru byl celý armádní sklad. Byly zde samopaly, pistole, granáty, tlumiče, vysílačky a mnoho dalšího pěkného zboží.

„Blázni. Ale čezetu tu nemaj, jen ty zasraný plastový americký krámy! Budem muset ukrást jiný auto a přeskládat to tam. Tohle může mít nějakej lokátor…“

„Hmm, asi jo. Víš co? Zajedem kousek pod tu rakeťárnu a tam ho necháme stát. Pak šlohnem nějaký jiný. Nasedni, jedem!“ Poručil jsem a Míša kupodivu poslechla. Rozjeli jsme se k základně, kousek pod nějakou ubytovnou jsme nechali stát Lexuse a vydali se potichu na výzvědy. Hráli jsme zamilovanou dvojici, která se co chvíli do sebe zakousne a jde si do areálu zašukat. Ve tmě jsem viděl dva ukrytý frajery, který nás pozorovali nějakým dalekohledem. Šli jsme nenápadně k nim. Zastavil jsem asi deset metrů od nich a začal Míšu pomalu slíkat, když jí spadla podprsenka jeden z hlídačů to nevydržel a vybaf na nás.

Omdlel.