Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Nacházel

Poutník III

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Poutník III

Poutník III

Petr Nacházel

Praha 2007

Copyright (c) Petr Nacházel

Korsika

"Tak jak je na tom?" Otázal se mě plukovník. Po amputaci končetiny se zdál v podivuhodné kondici.

"Dobře." Odpověděl jsem neutrálně.

"Můžete být konkrétní, doktore..." Naléhal.

"Ano..." Odmlčel jsem se, nějak jsme si s tím chlapem nepadli do oka, už několikrát si naběhnul a není sto se poučit.

"Ano... myslím, že bude dobrá."

"Hmm a co preparát?" Zeptal se.

Pokrčil jsem rameny.

"A co myslíte vy?" Plukovník zřejmě zaskočen otázkou jen zmateně zakoktal.

"Tak vidíte. Já bych nerad honil dva Poutníky!"

"Ale... říkal jste... Můžeme jí dát obojek..." Navrhnul.

"Jak psovi?"

"No a proč ne? Řekneme jí, že to je bezpečnostní zařízení, nevím, něco už vymyslíme, že jí to pomůže a tak..."

Nic jsem neříkal. Po minutě mlčení se mně opět zeptal:

"A co testy?"

"Myslíte ty na zvířatech?"

Kývnul.

"Už jsme to probírali: Zvýšená odolnost a agresivita, snížená teplota... atd. Myslel jsem, že jste četl zprávu?"

"Hergot doktore!" Rozčílil se plukovník. "To víte že jsem ji četl! Přišel jsem o několik svých nejlepších lidí a vy mi tu zde... Proč nechcete spolupracovat?!"

"Já?" Otočil jsem se na něj.

"Vy, vy jste se totiž vůbec nepoučil! Tohle není žádnej normální nepřítel! Naše rodina se ho dvěstě roků snaží nalézt a dopadnout a pokaždé nám ten prevít upláchl a vy si mi stěžujete, že nechci spolupracovat!" Byl jsem rudý vzteky. Co si ten chlap myslí?!

"A co vaši kolegové z Gentechu?" Naléhal dál.

"Gentech? To jsou blázni! Dokážou stvořit akorát zrůdy." Plukovník mi připomněl tamního ředitele

dr. Gerbera, žije v bludu, chce udělat nadčlověka pomocí ozařovaných buněk z placenty. Blázen.

"Mám osobní zájem ho dopadnout." Pokračoval a poklepal si při tom na protézu. "Chci vyzkoušet všechno, rozumíte? Mám takový plán..."

Podíval jsem se mu do očí, měl je modré jak led v Antarktidě, typický představitel árijské rasy. Baron a ještě k tomu Prušák.

"Jak myslíte." Odpověděl jsem, dívaje se mu zpříma do tváře. "Jsem na ten váš plán zvědav! Do zprávy ale napíšu, že přípravek nebyl klinicky plně odzkoušen." Nehnul při tom ani brvou.

"Kdy?" Zeptal se.

"Příští týden."

xxxxx

Korsika.

Tam bylo vždycky dobře. Mám tu jeden dům o který se mi stará už několik generací jedna rodina, na nic se neptají a jsou nanejvíš diskrétní. To je na Korsice starý dobrý zvyk. Lidi to mají v krvi, bývalo to útočiště pirátů, zločinců a různých zběhů a zlodějů. Kdo se moc ptal, mohl rychle umřít. Není mu divné, že se o dům stará už pátá generace.

Krásné místo. Vždy se sem rád vracím, ale tentokrát jsem si sem přijel lízat rány, které jsem utržil po tom zběsilém úprku Evropou.

Dům je postaven vysoko na útesu, okna jsou až v druhém patře a dveře jsou ocelové, pobité dubovými fošnami. Dům nemá zahradu, jen malý dvorek kde je kůlna na nářadí a nějaké dřevo.

Dědovi ani nebylo divné když jsem si přišel pro klíče. Naposledy jsem ho viděl, když mu bylo asi pětatřicet, to měl dva syny. Jeden z nich už nežije, dobrý důvod aby krevní msta pokračovala další generaci. Moc toho nenamluví, pořád kouří ty hrozný místní cigára a nebo si je sám balí. Když mě spatřil, jen se mu zablýsklo v očích, šáhl do kapsy a vyndal starý těžký klíč. Mlčky mi ho podal a zase zavřel dveře.

Tak to má být.

Kdyby jen tušil, že jsem to vzájemné vraždění před lety rozehrál já...

Tahle končina ostrova byla nějaká moc klidná a takhle lidé mají jiné starosti, než hlídat to, že do jednoho baráku chodí pořád stejný člověk takovou dobu.

Je tomu už víc jak stopadesát roků, co se chtěli spojit ty dva mocné rody, zemřelo při tom třicet lidí. Měla to být největší svatba, ale naaranžoval jsem to tak, že z toho bylo málem všeobecné povstání. Od té doby si tu neustále podřezávají krky. Obvykle je to tak: Narodí se syn, nebo dcera, nechaj je vyrůst, zplodit děti a pak je zabijou. Děti vyrostou, pomstěj rodiče a pak zemřou a nebo je vezmou jako rukojmí. To je ta horší varianta. Tady se rukojmí nevyměňují, po částech jim je vracej. Každou neděli přijede pošťák s balíčkem... Ten zvyk jsem sem přivezl z Indie, brzo se rozšířil po celém ostrově. Z toho zešílí i ten největší kliďas, jen můj děda je celkem v pohodě, občas je sice v jeho očích stopa šílenství, ale jinak působí celkem klidným dojmem: Sedí v kavárně, tiše hovoří se svými kamarády, pokuřuje a pozoruje okolí. On si ale okolí neprohlíží jako většina lidí, těká očima sem a tam jak lišák před tím, než vleze do kurníku. Zdejší lidi mají podivně vyvinutý šestý smysl, co se týče možného ohrožení.

Je mi tu dobře.

Policie je i na poměry ve středomoří dost laxní. Vendeta je samozřejmě už řadu let oficiálně zakázaná, ale co ostatně není... Pravdou je, že už to není to co bývalo. Byly doby, kdy se nedalo ani chodit po ulicích, místní orgány ale prohlašovaly, že je tu klid, nikdo nechtěl mít nic společného s francouzskou vládou. Tohle je lepší než okupace, prohlašovali místní lidé.

Asi to tak má být.

Ležel jsem na své staré posteli stlučené z velkých trámů a díval se do stropu. Lezl tam velký pavouk, jeho přední nohy šátravě prohledávaly prostor před sebou. Něco mi to připomínalo...

xxxxx

Otevřely se dveře do pokoje a v nich stál doktor. Asi se něco stalo, protože chodí vždy na třetí hodinu a teď jsou teprve dvě. Doktor je celkem fajn, ale ostatní lidé zde nejsou hodní. Tedy ne že by mi něco dělali, ale poslední dobou po mě nějak divně pokukují...nevím co si mám myslet. Už jsem tu čtyři roky a postrádá to nějaký smysl.

"Tak jak se ti daří Karolíno?" Zeptal jsem se malé, nechce abychom jí říkali Karolínka, má na to špatné vzpomínky...

"Dobře, pane doktore." Nevím, proč si mě tak zkoumavě prohlíží. Jako bych byla nemocná, vůbec poslední týden kolem mě chodí nějak moc opatrně.

"Víš, měli bychom si promluvit..." Začal jsem trochu neobratně. Karolínka si mě se zájmem prohlížela, je jí sedmnáct a už to není to vystrašený a brečící štěně, jako před lety, kdy jsme jí zachránili. Dnes by namlátila devíti z deseti chlapů a ten desátý by na tom nebyl taky zrovna nejlíp.

"No...o budoucnosti. Asi ti je jasné, že tvůj...trénink musí k něčemu být. Takhle netráví čas většina dívek v tvém věku..."

"Už jsem se vás na to taky několikrát ptala." Odpověděla jsem mu. Že by mi zrovna dneska řekli proč tu jsem? Těžko. To je pořád jen samé mlácení do pytle a střílení, vždy když se na něco zeptám, tak mi naloží další kilometr navíc.

"Ano, ano já vím, ale je to velice citlivé téma..."

"Poslouchám."

Poslouchám, ona řekne jen poslouchám, má tedy dobré nervy. To je dobře.

"Víš ty tvoje sny... Co jsi měla, nebyly jen sny, něco, něco málo byla i skutečnost. Stalo se ti a ne jenom tobě něco moc ošklivého a to bychom měli... Měli nadobro zničit." Nic na to neřekla, jen se na mne podezřívavě dívala, začal jsem se potit.

"No, zajímá tě to?"

"Zajímá." Co může chtít? Je to jen další hra po které bude následovat trest, nebo další cvičení? Špatné sny občas mám, ale jak mi řekl jeden hodný pán, tak to je další cvičení odehrávající se pouze v mé hlavě. Kromě toho, už ty sny moc nemívám, tak o co mu jde?

"Tak fajn. Před lety ti někdo moc ublížil a ublížil i mnoha lidem, i lidem ve tvém okolí." Začal jsem jít rovnou k věci. Kývla.

"Mnoho lidí umřelo, tys měla štěstí." Tak to je ono. "Štěstí a nás." Pokračoval jsem. "Ale teď přišla doba, kdy by bylo dobré zlo zastavit, aby už nepáchalo ty špatnosti. Víš? Chápeš?" Zase jenom kývla. Nevím jestli a co si vůbec pamatuje.

"Ták, správně. Jak jistě víš, jsou věci které ještě nedokážeš... uzvednou tu velkou činku, skočit z deseti metrů, zmlátit Jurgena..." Zasmál jsem se. Nehnula ani brvou, jen po mě dál koukala.

"Co ty na to?" Zeptal jsem se opět, abych ji zapojil do diskuse.

"Jurgena jednou zmlátím. Pořád dělá jedno a to samé, ale zatím je rychlejší než já."

"Ano, to ano, ale..."

"Skočit z deseti metrů s tou novou uniformou bych měla také zvládnout."

"Já vím, možná..."

"A tu velkou činku?" Zasvítily ji oči. "Včera jsem ji zvedla."

"Ano? To jsem nevěděl." Ticho. Už vím, že jsem na to šel špatně. Chtěl jsem se zvednout, ale usadila mě.

"Jde o Poutníka?"

"Co...co, to. Jak to víš?"

"Jsem tu už dost dlouho doktore. Proč o něm nechce nikdo mluvit?"

"Není to bezpečné. Řekl bych."

"Proč jste přišel?" Zeptala se.

"No má to s ním co do činění... Potřebujem pomoct."

"Ode mne?" Pochybovačně jsem se zatvářila.

"Ano, musíš ale podstoupit jednu... operaci."

"Operaci?"

"Ano, je to dost nebezpečné..." Začal jsem s ní mluvit na rovinu a řekl jí o věcech, o kterých bych neměl mluvit, ale bůhví co všechno ví. Je dost bystrá a inteligentní, nechtěl bych být pak její nepřítel. Nakonec se mne zeptala:

"A ta výměna krve, zkoušeli jste to někde?"

"Zatím jenom na zvířatech."

"S jakým výsledkem?"

"No...zvířata žila celkem normálně dál."

"Celkem?"

"Ano, jen některé jejich chování nebylo úplně... běžné."

"Například?" Zase se optala, jde přímo na tělo.

"No...třeba zvýšená odolnost... snížená tělesná teplota a tak."

"A dál?"

"A mě chcete místo králíka?"

xxxxx

xxxxx

xxxxx

"Kdo?"

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx