Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Vasil Roman

Osud nadaného řezníka

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Osud nadaného řezníka

Osud nadaného řezníka

Vasil Roman

* * *

Upozornění:

Osoby a jejich osudové příběhy v této knize jsou výplodem fantazie autora. Jakákoli podobnost se skutečnými jmény, událostmi a prostředím je čistě náhodná.

* * *

Někteří lidé v Uliči měli podivuhodné osudy. Mezi ně patřil i místní samozvaný řezník Jozef Koban se svou rodinou.

Jozef nebyl opravdovým, vyučeným řezníkem. Neměl ani krámek, byl řezníkem, porážečem a zpracovatelem masa. V době kdy začal praktikovat řemeslo byla zde, v pohraničí s SSSR, pramalá šance dostat se do učení. Pro práci přinášející smrt se rozhodl ze dne na den. Podnětem byla nemilá událost, v níž hrál hlavní roli.

V ten zimní den před rusínskými Vánoci, které začínají čtrnáct dní po katolických - mu bylo několik měsíců po šestnáctých narozeninách. Na svůj věk měl celkem mužnou postavu. Za poslední rok výrazně povyrostl a zmohutněl. Kolem metr sedmdesáti vysoká postava s širokými rameny a šlachovitýma rukama, husté černé vlasy, černé oči s ostrým pronikavým pohledem na hranatém obličeji, na první pohled upozorňovaly, že z tohoto mladíka bude jednou silný, odvážný muž čistého upřímného srdce. Táta již na podzim uvažoval, zda Jozef obstojí ve zkoušce, která na něj čeká v zimě. Každým rokem mu při porážce pomáhal některý soused, kluk zatím vše jen pozoroval. Letos však tu nejtěžší práci - omráčit prase kladivem a pak podřezat - bude poprvé provádět on. Táta rozhodl, jeho slovo bylo v rodině zákonem. Povinností mladíka bylo připravit se.

Táta stál opodál, s lucernou v ruce, opřený o doškové hrazení chléva. Zdroj světla přidržoval tak, aby uvnitř osvětli co nejvíce prostoru.

Jozef čekal na vhodný okamžik. Čekal, až se prase uklidní, až si na přítomnost vetřelce přinášejícího smrt, v rámci možnosti zvykne.

„Nespěchej Jožko“ řekl klidným hlasem otec.

„Proč to děláš?“ A on jí prvnímu člověku pověděl to, co neřekl otci ani matce,

* * *

* * *