Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Václav Semerád

Giweruz a zvony pekelné

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Giweruz a zvony pekelné

Giweruz a zvony pekelné

Václav Semerád

(GSMB 8)

©1997 Václav Semerád

Báseň »Zvony pekelné« © Ivana Rybáková

Veškeré připomínky jsou vítány:

Václav Semerád

VSemerad@volny.cz

HGS Newton

Motto:

Když si někdo nový svět vymyslí,

měl by za něj nadále zodpovídat.

* * *

(Volně dle Vančurova Barbuchy)

* * *

Výsledky mého několikadenního uvažování byly rovny nule, jenže čas ubíhal – zdánlivě pomalu, ale neúprosně. Pro mě, ale hlavně pro planetu, jejíž jméno Giweruz neznamenalo nic víc než prostě Krajina.

Včera dostala Fairlie báječný nápad. Přinesla mi místní obdobu naučného slovníku. Celý den jsem jej analyzoval náramkovým komunikátorem. Nebylo to jednoduché. Zdejší knihy se podobají knihám z vykopávek Země, jak je člověk může obdivovat v kdekterém pozemském muzeu. Nejsou to bohužel průhledné krychličky bardžanských knih velikosti kostky cukru, a už vůbec nemluvím o nejnovějších pozemských knihách na mikročipech, jejichž maková zrnka musí být lepena na nosných kartičkách, aby se s nimi vůbec dalo manipulovat. Zdejší knihy jsou tlusté balíky solidního papíru, hustě potištěného písmenky a skoro bez obrázků. S tím bych se nějak srovnal, vlastně ani ne já, spíš program pro kontakty s cizími civilizacemi. Naštěstí mě ve vesmíru včas napadlo nahrát si je do náramkového komunikátoru, takže jsem je měl stále při ruce. Manipulace s knihami byla i tak dost otravná a vyčerpávající. Seděl jsem u stolu, otevřenou knihu před sebou, otáčel jsem co nejrychleji nemotornými stránkami a snímal je kamerou, umístěnou jako ozdoba v čelence. Ještě že jsem je nemusel číst – to bych nad tím asi strávil několik let.

Když za mnou odpoledne přišli zdejší reportéři, bral jsem je proto jako nutné zlo. Musel jsem pro ně pózovat před neuvěřitelně velkými a nemotornými kamerami zdejší televize a na závěr přečíst svůj pozdrav obyvatelům této planety. Měl jsem to v komunikátoru napsané foneticky, abych to nespletl, vždyť jsem zatím ve zdejší řeči uměl vyslovit sotva pozdrav na dobré jitro. Ovšem bez náramkového komunikátoru bych se nedomluvil vůbec – naštěstí jsem jej měl neustále připnutý na ruce a neodpínal ani na noc. Text svého proslovu jsem si napsal už předevčírem, nechal jsem jej přeložit počítačem a konečnou redakční úpravu za mě udělala Fairlie, které se některé slovní obraty zdály příliš kostrbaté.

Kdyby šlo jen o jedno kostrbaté slohové cvičení!

Obyvatelé planety Giweruz mě přijali velice přátelsky. Za dané situace to lépe ani nešlo. Podivuhodně se smířili s faktem, že letadlo návštěvníka z vesmíru je životu nebezpečný vrak, který se nikdy neodlepí od jejich světa a navíc hrozí, že nejbližší okolí promění v radioaktivní peklo. Místo přistání hvězdoletu Newton leželo naštěstí v poušti a zdejší vědci se na místě objevili včas. Už daleko ve vesmíru zachytili tento neobvyklý létající předmět svými radary a velice rychle zjistili, že se nejedná o běžný asteroid, jak by soudili hvězdáři primitivnějších civilizací. Byl jsem rád, že měli vědomosti i technické prostředky k měření radioaktivity a že nebezpečnou situaci zvládli – podle mého na výtečnou.

Nicméně jsem zpočátku musel z radioaktivního okolí své rozbité lodi zvědavce vyhánět. Pak na místo havárie dorazili vědci a své méně vzdělané spoluobčany z radioaktivní oblasti vykázali. Nastavěli po spádu terénu bariéry a na místě postavili několik stanovišť pro kontrolu průsaků. Mě si pak vítězoslavně odvezli jako hosta.

Ano, já jsem tu ztroskotal se vším všudy.

Padající hvězdolet jsem na poslední chvíli opustil jen ve skafandru a s tím, co jsem měl na sobě a v nevelikém vaku poslední záchrany. Nebylo toho mnoho, ale planeta sama byla kyslíkového typu, takže bych tu možná několik týdnů přežil. Za normálních okolností by to snad stačilo. Musel bych mít ale aspoň malou naději, že mě tu někdo najde.

A v tom byl právě ten kámen úrazu...

Podle toho, co jsem věděl, byla naděje na pomoc mizivá. Katastrofa HGS Newton, průzkumné hvězdné lodi pozemské sekce Kosmického průzkumu Galaktického společenství se odehrála příliš daleko odtud. Koho by asi napadlo hledat posledního trosečníka přes tisíc světelných let od místa neštěstí? Záchranná výprava se pochopitelně vynoří z nadprostoru ve větší vzdálenosti, než odpovídá oběžné dráze jediné planety – v této chvíli ostatně pohlcené plameny své hvězdy – ale co může objevit jiného než vybuchující supernovu přímo na místě, kde jsme se měli podle plánu vynořit z nadprostoru? Ani časoprojektory nás nemohou objevit. V nadprostoru nejsou nikomu nic platné a v regulérním Euklidově prostoru jsme se nacházeli sotva tisícinu sekundy, navíc v plamenech hvězdy.

Tu planetu jsme samozřejmě ani okem nespatřili. Zato Newtona obklopil hvězdný oheň, nikdo z posádky si nestačil vůbec nic uvědomit. Přechodová ochrana zareagovala spolehlivě, vrátila hvězdolet do bezpečí nadprostoru, ale i když tím zkázonosné působení hvězdného ohně přerušila, bylo už příliš pozdě.

Historie mezihvězdných letů zaznamenala dva případy, kdy se z podobné situace dostaly průzkumné letouny i bez přechodové ochrany. Zřejmě se dostaly jen do řídkého ohně, který nezpůsobil totální zkázu lodi ani posádky. V prvním případě se až na nepodstatná zranění zachránila posádka celá, ve druhém případě přežil jediný lékař – stejně jako jsem přežil zkázu HGS Newton – Hvězdoletu Galaktického společenství – i já.

Jen jedna nepříliš velká místnost každé lodi je obložena několika tunami olova. Slouží jako útočiště pro jednoho lékaře a zejména pro jeho agisar. Počítá se s tím, že tento lékař pak dokáže uzdravit i ostatní členy posádky, zasažené radioaktivním zářením, které se vyskytuje u některých typů hvězd – především A a neutronových. Tato praxe už několikrát zachránila celé výzkumné výpravy.

Hvězdný oheň je ale příliš vražedné prostředí. Když jsem se vzpamatoval z nárazu a ze šoku, bylo v lodi ticho. I v mé všemožně izolované kabině bylo vedro, ale ve skafandru se to dalo vydržet. Obrazovka monitoru, který mě měl neustále spojovat se zbytkem výpravy, byla ale pokryta šumem. Indikátor na dveřích mé kabiny blikal rudou barvou nebezpečí a těžké pancéřové dveře se ani na můj naléhavý příkaz neotevřely. Automat mě neuposlechl – byla za nimi smrtící radioaktivita a program považoval mou ochranu za důležitější než můj příkaz.

Chtěl jsem se dostat ven, ale dříve než jsem zjistil, jak poručit neposlušným automatům, radioaktivita v lodi sama přirozenou cestou poklesla pod nebezpečnou úroveň a dveře mě přece jen pustily.

Přiznám se, dlouho jsem bloudil prostorami hvězdné lodi a nemohl jsem se vzpamatovat. Všichni členové posádky byli mrtví. Na první pohled bylo jasné, že nikomu nepomohu, ani se svými kosmickými zkušenostmi a s agisarem. Uvnitř lodi muselo krátkodobě panovat doslova pekelné prostředí, nejen pomalu působící radioaktivita, ale i vysoká teplota. Vlastně se všichni upekli a vůbec nerozhodovalo, zda byli ve skafandrech nebo ne.

Bardžanská lékařská věda je úrovní vysoce nad pozemskou, ale i ona má meze. Když je zničený mozek, nedá se už nic dělat. Zůstal jsem v rozbité hvězdné lodi – sám.

Ani řídící počítač nevyvázl z té pohromy hladce. Dokázal sice vytrhnout loď z plamenů, konvertoval ji do nadprostoru a rozjel stranou, ale pak se jeho programy zasekly a od té chvíle letěla loď dál bez řízení. Letěla by tak dlouho, až by vyčerpala akumulátory – a teprve pak by se propadla do standardního Euklidova prostoru.

Krátkodobé vypnutí a zapnutí počítače mělo naštěstí pro mě příznivý účinek. Počítač se vzpamatoval – ale okamžitě mě zahrnul takovou záplavou havarijních hlášení, že bych se ani nedokázal propracovat k čemukoli kloudnému.

Bylo to zoufalé.

Počítač neměl spojení s okolím, přesněji, neměl žádnou vnější optickou kameru. Podle zapnutého igidhigu soudil, že letíme nadprostorem. To bylo všechno. Když jsem se ho zeptal, proč konvertor nevypne, upozornil mě, že v tom případě vypadneme z nadprostoru daleko od hvězd. Nečekal ani na můj dotaz, co to znamená a oznámil mi, že nefunguje atomový reaktor, letíme na akumulátory a pokud nenalezneme vhodnou záchrannou planetu, nevidí mou další budoucnost nijak růžově.

Což ostatně neviděl ani tak, protože neměl ani jedinou venkovní kameru a nemohl se tedy v nadprostoru orientovat.

Musel jsem mu poskytnout obraz snímacích kamer mého skafandru, aby viděl aspoň to, co já. Nebylo to tak málo, jak se dalo očekávat. Vnější betonové pancíře lodi se vypařily tak dokonale, že v některých krajních kabinách byla chybějícími stěnami vidět zelená mlha Ligaidových přeludů. Tam, kde se v obyčejném prostoru nacházejí hvězdy a větší planety, jsou v nadprostoru vidět nepříliš velká orientační světélka, nazvaná jejich objevitelem Fo-ru Ligaidem si-jidy. Potřebovali jsme objevit nějakou hvězdnou soustavu a doufat, že aspoň jedna planeta nebude životu nebezpečná.

Měl jsem v tomto směru štěstí – ale i smůlu. Bohužel se ukázalo, že moje smůla nebude jen moje.

Asi hodinu před definitivním vyčerpáním akumulátorů jsem objevil hvězdnou soustavu se třemi planetami. Nebyl to pro mě příliš velký důvod k jásání. Světélko, označující hvězdu, totiž slabě pulsovalo a jiskřilo. Ne mnoho, sotva se to dalo rozeznat, ale podle Gurroovy poučky to znamenalo, že hvězda, patřící k tomuto světélku, není stabilní a chystá se v blízké době – vybuchnout.

Změřil jsem pulsace světélka jen zběžně. Nepřesnost byla u této Gurroovy tabulky oceněna značnou tolerancí: desetina až desetinásobek. Vyšlo mi, že se katastrofa neodehraje dřív než za dva až pět let pozemského času. Tato doba se mi zdála dost dlouhá a trochu mě to uklidnilo, ovšem jen do okamžiku, kdy jsem palubnímu počítači přikázal nadprostorový konvertor igidhig vypnout.

Neměl jsem ale na vybranou. Akumulátory byly na dně, reaktor zablokovaný, spodní paluba zaplavená radioaktivním roztokem z prasklého chlazení reaktoru. Za těch okolností by bylo beztak nemožné pokračovat k další hvězdě a navíc by to mohla být cesta do pekel, kdyby další hvězda neměla planetu kyslíkového typu (a to jsem nemohl tušit, že je to tak).

Vynořil jsem se poblíž jedné ze tří planet.

Na první pohled byla nevlídná a přistávat by na ní mohl leda sebevrah. Byla příliš daleko od hvězdy a její povrch byl pokrytý vrstvou zmrzlého metanu a čpavku, podobně jako je tomu u Neptuna, okrajové planety Slunce.

Dvě další planety byly ale blíž ke hvězdě. Nařídil jsem ihned palubnímu počítači zamířit k prostřední z nich, ale vybrat pokud možno takovou trasu, aby v případě potřeby mohl kolem ní jen proletět a pokračovat k třetí a poslední planetě. Měl jsem minimum energie, na nějaké velké manévrování by to určitě nestačilo.

Nebylo to naštěstí nutné, neboť onou prostřední planetou byla právě Giweruz. Planeta velikosti Země, zahalená hustou kyslíkovou atmosférou s mraky z vodních par.

Že jsem k ní doletěl z posledních sil, ačkoliv jsem celý zbytek cesty šetřil energií jak to šlo, byla jiná věc. Neměl jsem energii ani na měkké přistání, mohl jsem jen nasměrovat loď do míst, kde byly veliké pískem pokryté plochy. Domníval jsem se, že se jedná o pouště, kde pád lodi nezpůsobí velkou škodu. V té chvíli jsem nevěděl o tom, že na planetě Giweruz žijí humanoidní inteligentní bytosti. Zmrzačená hvězdná loď Newton bez kamer ani jiných čidel neměla čím zachytit radarové paprsky, které ji už několik dní sledovaly. O existenci myslících bytostí jsem se dozvěděl poté, kdy jsem na svých antigravitačních sygytech přistál – a byl okamžitě obklopen davem zpočátku tak důvěřivých lidí...

Ano, byli to lidé – i když nám jen velice podobní. Podle jakési teorie by se mělo lidem Země či Bardžá podobat více inteligentních bytostí, protože tvar lidského těla je velice účelný a pro rozumné bytosti příhodný, ale inteligentní chobotnice planety Ux, měňaví Sirraeané či válečnické hmyzí bytosti říše Glug by s touto teorií příliš nesouhlasili. Měl jsem nejspíš štěstí, že byli skoro takoví, jako my. I když ne docela. Působil jsem mezi nimi poněkud exoticky.

První kontakt proběhl hladce, jako žádný v historii Galaktického společenství. Obyvatelé Giweruzu měli znalosti o vesmíru na poměrně vysoké úrovni, věděli, že se v něm kromě nich nacházejí i jiné bytosti a můj přílet je tedy nepřekvapil. Kromě jiného jsem se dozvěděl, že se necelých pět světelných let odtud nachází další obydlený svět, jehož obyvatelé zhruba před sto padesáti lety, tedy na kosmické poměry nedávno, navázali s obyvateli Giweruzu rádiové spojení a občas si na dálku vyměňují pozdravy a dokonce i zkušenosti. Nevelká vzdálenost byla pro rádiové vlny snadno překonatelná, ale ke vzájemným návštěvám dosud nedošlo, ačkoliv obě civilizace horlivě rozvíjely kosmonautiku a stavba prvních hvězdných lodí byla zřejmě jen otázkou času.

Dávno před přistáním jsem znal polohu Giweruzu vzhledem ke Galaxii. Stačilo zamířit kameru skafandru na libovolný segment hvězdné oblohy a nechat je zpracovat programy palubního počítače lodi, dokud byl ještě schopen činnosti. Databáze hvězdné struktury Galaxie dovolila programům rekonstruovat, jak by se jevila hvězdná obloha z planety u kterékoli hvězdy. Výsledkem výpočtů bylo přesné místo na hvězdných mapách Galaxie, ale současně s tím mě objala hrůza.

Vyšlo mi, že neřízená hvězdná loď HGS Newton proletěla tisíc čtyři sta šestnáct světelných let od místa katastrofy. Ačkoliv se programy snažily nasměrovat ji do obydlených oblastí, proťala během neřízeného letu výběžek Společenství a dostala se do hloubky skoro tisíce světelných let neznámé oblasti vesmíru. To ale bylo příliš mnoho, než abych se mohl spoléhat na brzké vysvobození záchrannou výpravou. Další hvězdné lodi, vyslané na pomoc, nejspíš prohledají planetární soustavy nejbližších hvězd v okruhu dvou, možná tří set světelných let, ale těžko někoho napadne, že bychom se dostali tak daleko. HGS Newton bude nejspíš zanesena do seznamu hvězdných lodí zmizelých ve vesmíru beze stopy s malou poznámkou »pravděpodobně shořela při výbuchu supernovy«.

Smrtelně poškozený Newton uletěl ještě tisíc světelných let, ale to byl definitivně jeho poslední let. Teď je z něj hromada šrotu na pokraji pouště Orova-Dalga, radioaktivního tak, že i pouhé přiblížení může být jakékoliv živé bytosti nebezpečné.

Mohl bych požádat o pomoc obyvatele planety Giweruz? Mohl a udělal jsem to, jenže oni neznají nadprostory a v tomto směru mi nemohou pomoci.

Nikdo z kosmonautů Kosmickém průzkumu nezná principy nadprostorového konvertoru igidhig. Není o nich zmínka dokonce ani v palubních počítačích. Toto opatření se dodržuje od setkání s planetou Itči-Ara, nazvanou podle její první oběti, výsadkového letce z hvězdoletu Touha. Planeta byla vlastně gigantickou bytostí, tvořenou kolonií inteligentních baktérií, ale jejich telepatické propojení jí dodalo inteligenci. Tato kulovitá bytost o průměru pětadvaceti tisíc kilometrů byla schopná rychle rozpustit a pohltit jakoukoliv hmotu v jejím dosahu, tedy v okruhu obvyklé planetární soustavy. Tato bytost byla bohužel bez sebemenších stop citu. Polykala nejen neživé meteory a menší planetky, ale i kosmické lodě, které se do této hvězdné soustavy dostaly. Při vysoké inteligenci té bytosti bylo nemožné, aby přehlédla, že požírá jiné myslící tvory, ale to té obludě nevadilo, naopak. Během rozpouštění si z mozků hynoucích bytostí vybírala jejich vzpomínky a ty pro ni představovaly vítané zdroje vědomostí. Když se pak z mozku jednoho pilota dozvěděla tajemství nadprostorového konvertoru, otevřel se před ní celý vesmír – pro ni to byla jen obrovská pastva. Naštěstí pro všechny bytosti v Galaxii ji rozdrtilo a sežehlo objetí strašného drtícího lisu Géja-pole, vytvářeného křižníky nejmocnější civilizace známé části vesmíru, civilizace Gurroa, která včas pochopila, co je to za obludu a neztrácela čas planými úvahami ani vyjednáváním.

Nikdo ale nemohl vyloučit, že se někde ve vesmíru nenachází další taková obluda, právě tak jako civilizace, kterým by se tajemství nadprostoru nemělo dostat do rukou. Od té doby byly průzkumné lodě vybavovány autodestrukcí, aby se při zkáze lodi znehodnotil především nadprostorový konvertor. Autodestrukce samozřejmě proběhla i na lodi Newton. Zvenčí to ani nebylo patrné, nešlo totiž o výbuch, jen o prolomení přepážek, za kterými byla směs vysoce agresívních kyselin. Konvertor se rychle změnil v roztok solí, ze kterého by se jeho původní struktura nedala rozluštit.

Principy mimoprostorových konvertorů jsem neznal ani já. Dostat se z planety Giweruz vlastními silami bylo pro mě po zkáze Newtona naprosto vyloučeno.

V tom světle zjištěná skutečnost, že zdejší hvězda nejpozději do deseti let vybuchne a svým nepředstavitelně žhavým ohněm planetu Giweruz i s miliardou jejích obyvatel zaplaví, vyvstala úplně jinak.

* * *

Odhalení

Náramkovým počítačem jsem konečně přečetl zdejší naučný slovník. Programy, uložené v holografické paměti, dokončily srovnávání a sestavily překladové slovníky mezi jazykem používaným na Giweruzu a Bar, univerzálním jazykem Galaktického společenství.

K mému štěstí měla celá planeta jedinou řeč. Nářečí některých pevnin se sice nepatrně lišilo, tak jako se u nás na Zemi liší americká angličtina od »Oxford English«, mohlo by se stát, že některým odlehlejším nářečím neporozumím, ale všichni lidé bezpečně ovládali spisovnou mutaci jazyka. Díky tomu bych se měl domluvit kdekoliv.

Bydlel jsem poblíž města Lodkolanu, největšího města planety na největší pevnině Evoi, padesát kilometrů od místa dopadu hvězdné lodi Newton. Právě tady, na pokraji největší pouště Vekelée, byly soustředěny ústavy kosmického výzkumu, necelých sto kilometrů odtud se v poušti nacházel kosmodrom, z něhož nedávno úspěšně vzlétly nejen první umělé družice planety, ale i kosmická loď, která s dvoučlennou posádkou podnikla první meziplanetární let.

Prozatím největším úspěchem zdejší civilizace byl první pilotovaný kosmický let za hranici planety směrem k vnitřní planetě Hurk. Malé kosmické lodi trvala cesta k této planetě téměř rok a na planetě ani nepřistála, jen ji opatrně oblétla a opět se od ní odpoutala, aby po dalším roce cesty dorazila zpátky, nadšeně přivítána milióny obyvatel.

Pravda, byl to zatím jen nepatrný úspěch, ale jak dlouho trvalo nám pozemšťanům, než jsme se od nesmělých obletů Země dostali ke stavbě první mezihvězdné lodi Perseus?

Bohužel mi bylo jasné, že osud téhle nadějné civilizace je již v této chvíli zpečetěn. Nic na tom nezměnilo, že její osud bude stejný jako můj.

Kdybych sem dokázal přivolat Gurroovy křižníky, mohly by planetu opatrně zabalit do bubliny Géja-pole a spolu s ní ji jemně dopravit ke stabilnější hvězdě. Gurroova civilizace by to dokázala, ostatně to předvedla už několikrát.

Dokonce i Galaktické společenství samo, ačkoliv nedokáže stěhovat celé planety, by mohlo zdejší civilizaci zachránit před zkázou – i když ne i s její planetou. Za dva roky by se jistě podařilo odstěhovat celé obyvatelstvo planety Giweruz na náhradní planetu, jakých má Galaktické společenství v záloze hned několik.

K tomu by však bylo třeba, abych s hvězdnou lodí doletěl alespoň k nejbližší planetě Společenství. Nebo – za přispění obrovské dávky štěstí – udržel se v nadprostoru alespoň pár minut a požádal o pomoc rádiem. Nebylo vyloučené, že se tam některá záchranná loď bude právě nacházet a vysílání přitom zachytí. Tato možnost však byla vyloučená – nikdo nedokáže dostat HGS Newtona do nadprostoru.

Že mám před sebou pouze dva poslední roky života, bylo jistě hrozné, ale byl jsem přece kosmonaut a s trochou smůly jsem musel od začátku počítat. Mnohem více mi bylo líto těch nic netušících zdejších lidí.

Včera mi Fairlie přinesla knížku básní. Zaradoval jsem se, básně mám rád, zejména od Bardžana Muriona. Otevřel jsem tenkou knížku a nechal jsem si komunikátorem přeložit první verše. Málem jsem potom nemohl chvíli popadnout dech – báseň to byla opravdu příšerná...

* * *

Zvony pekelné

* * *

(Ozege Laferuze)

* * *

Den krásný zdál se být, nad městem jas,

den jako k procházce daný.

Na hřištích děti si hrají v ten čas,

jak to ta mrňata baví!

Na trhu lomoz je, hovorů ruch

nasloucháš přátelským slovům,

letní žár zmírňuje od moře vzduch

ta svěžest nepřeje sporům.

* * *

Pročpak jsi, družko má, usedla? Proč?

Což ti již neslouží nohy?

-To se jen pod námi zachvěla zem,

nevěříš? Sáhni si na ni!

* * *

Není to přece nic divného, viď?

známe to dlouho již oba!

-Pravdu máš, pohleď však za město tam

kde nad ním ční naše hora!

* * *

-Hora se pohnula! Vstává tam snad,

cožpak nás neklamou zraky?

Mění se v divého démona! Hleď!

Na jeho ohnivé hnáty!

* * *

Není to démon, jen protři si zrak!

Pouhý sloup černého dýmu!

-Proč vidím plameny se vztahovat

k městu nic netušícímu?

* * *

-Jak vojsko démonů oheň se valí.

Utečte, lidi, jim s cesty!

Nikdo však neslyší, nevidí ani,

zdi domů kryjí ty běsy...

* * *

A zvony pekelné začaly znít,

lidé už hoří jak svíce,

ďáblové krouží teď nad městem, vím,

nikdo se nespasí více...

* * *

Nad městem víří teď černý jen dým,

voda se ve studních vaří,

běda nám, v chladivých sklepeních též

plameny pekelné zuří.

* * *

Neslyšet zoufalý dětský pláč ven,

nezachrání je jich matky.

Před ohněm nespasí koberec, skříň,

marně tam hledají spásy.

* * *

Nad městem víří mrak černý jak hřích,

s nikým nezná slitování,

nenajdeš místečko kam nepronik‘,

lidé se marně mu brání.

* * *

Všude tu vládne jen oheň – smrt – strach,

plameny stále se činí.

Brzy už skončí v krutých temnotách,

jak nevinní, tak i vinní.

* * *

Padne-li k zemi kdo vdechne svou smrt,

z ohnivých démonů roje,

zakrátko z popela temný má hrob,

dojde-li tam pokoje?

* * *

Oheň se šíří a zvony dál zní

plameny zuří jak vzteklé

Po této slavnosti – již poslední -

všichni se sejdeme – v pekle.

* * *

Ozege Laferuze zemřel už dávno, ale jeho báseň, napsaná krátce poté, co výbuch sopky přímo před jeho očima zasypal žhavým popelem město, měla v sobě cosi osudového. Byl v ní vlastně předpovězen osud lidí tohoto světa. Teď také, jak se zdálo – i můj.

(* Báseň »Zvony pekelné« © Ivana Rybáková)

* * *

Kosmické středisko

V kosmickém středisku jsem byl neustále obklopen lidmi. Jejich nadšení by mě nejspíš strhovalo, kdybych si nemusel připomínat, jak marné je ve srovnání s neúprosným časem. Někdy jsem si říkal, že jsem se možná zmýlil, že moje pozorování nezřetelného blikajícího světélka si-jidu nebylo přesné – ale věděl jsem dobře, že se mi to nezdálo. Mé pozorování i závěr z toho plynoucí potvrdil i palubní počítač, který teď ležel v troskách HGS Newton, s největší pravděpodobností rozbitý a mrtvý.

»Smím se na něco zeptat, Rudi?« vytrhl mě z neveselé nálady melodický hlas za mnou. Fairlie, kdo jiný. Nikdo jiný se neodvážil vejít do dveří bez obřadného ťukání, stejného, jaké používáme i my lidé Země. Jen Fairlie si zvykla, že může přijít kdykoli a ptát se na cokoli, nedávno jsem ji přemluvil, aby na mě neklepala. Klepat bych měl já – oni tu přece byli doma.

»Jak dobře víš, můžeš,« usmál jsem se na ni.

Fairlie byla opět oblečená do bílé tuniky bez jakékoliv ozdoby, což jenom zdůrazňovalo její přirozený půvab. Na mimozemšťanku se lidem Země podivuhodně podobala. Zaručeně by byla atraktivní i na Zemi. Jen pleť měla žlutější než Číňané, skoro citronovou a žlutozelená barva jejích vlasů také přímo bila do očí. Jako by na tom nebylo dost, při větším rozrušení se její vzhled od pozemských představ odchyloval ještě výrazněji, neboť na rozdíl od našeho zčervenání Giweruzané v obličeji zelenali. Bylo to způsobeno pigmentovými buňkami pod kůží, pravděpodobně šlo o mimikry, neboli o ochranné zabarvení živočichů. Když předkové těchto lidí žili v lesích, pomáhalo jim to asi při maskování v zeleném prostředí.

Během své kariéry u Kosmického průzkumu jsem se setkával s různými rasami. Zvykl jsem si na Aiguřany, připomínající pozemské vepře, jejichž vzhled byl pro pozemšťana zvlášť směšný, jednal jsem bez ostychu s kočkovitými Nonty i s chobotnicemi z Uxu.

Giweruzané byli podle vzhledu prostě lidé, i když jejich genetický typ se v Galaktickém společenství zatím nevyskytoval. Kdyby si Fairlie obarvila vlasy a na pleť nanesla pozemský make-up, mohla by bez rozpaků vystupovat na soutěži královen krásy mezi dívkami naší staré dobré Evropy. Klasickým řeckým profilem, příjemným mandlovým tvarem očí, uměřeným nosem a výraznějšími rty by jistě zaujala a kdoví, zda by se v takové soutěži neumístila mezi prvními. Pro mě by se ani nemusela přebarvovat. Na odlišnosti ve zbarvení jsem si brzy zvykl tak, že mi vlastní ruce připadaly příliš... červené.

»Pořád se mi zdá, že jsi takový smutný...« zaševelila.

»Třeba opravdu jsem,« povzdychl jsem si.

»Dělám přece všechno, abys smutný nebyl,« zkusila to s jemnou dávkou vyčítavého tónu. »Proč se mi to nedaří? Co dělám špatně?«

»Víš přece, že má loď už nikdy nevzletí a já budu muset zůstat u vás,« připomněl jsem jí. »Což není smutné, když se člověk nemůže vrátit domů?«

»Nenabídli jsme ti tu nový domov?«

»Já vím, nabídli,« přikývl jsem. »Právě tak jste museli nabídnout nový domov lidem, které z jejich domovů vyhnal pád mé hvězdné lodi. Ale i tady je menší rozdíl. Oni jsou pořád doma, mezi svými. Já tady budu vždycky cizincem.«

»Nebudeš,« přikývla vážně. »Považujeme tě už za jednoho z nás. A abych ti dokázala, že to myslím vážně, chci se stát tvou ženou.«

Jestli jsem něco nečekal, pak to bylo tohle.

Nevěřícíma očima jsem zíral na displej komunikátoru, kde stála její slova přeložená slovo od slova. Teprve po chvilce jsem vzhlédl k Fairlii. Stála přede mnou, zelené vlasy kolem žluté hlavy téměř evropských rysů, tichá a odhodlaná.

»Tvé nabídky si opravdu nesmírně vážím, ale považuji to za nemožné,« vypravil jsem ze sebe zaraženě.

»Přeješ si raději, abych zemřela?« řekla trochu smutně – a vytáhla z tuniky velký nůž.

»Tak dost! Zinyco!« zkřížil jsem ruce před obličejem.

Toto gesto tu mělo platnost veta, tabu, nebo podobného zákazu. Musel jsem je zpočátku používat často, zvláště když jsem od vraku Newtona odháněl davy zvědavců.

»Už jsem ti přece řekl, že se odmítám podřizovat zvykům, které neznám,« pokračoval jsem rychle. »Dohodli jsme se snad jasně, že proti mně vaše zvláštnosti používat nebudeš.«

Některé jejich zvyky byly opravdu na naše poměry velice neobvyklé. Krátce po mém nešťastném přistání si přímo přede mnou jiná dívka prořízla hrdlo. Ostatní kolem ní utvořili kruh a němě pozorovali, jak umírá, aniž by kohokoli napadlo zachránit ji. Nevydržel jsem jen tak přihlížet. Měl jsem na sobě skafandr, pořád jsem nedůvěřoval zdejší atmosféře, ale to byla v této chvíli zbytečná obava, Giweruz měl přece kyslíkovou atmosféru, věděl jsem to dávno a obavy by beztak šly stranou, až by mi došel vzduch v nádržkách. Odklopil jsem tedy přilbu a nedbaje zděšení, které můj cizokrajný vzhled vyvolal, sklonil se k ležící dívce a pokusil se zastavit jí krvácení, slepit proříznuté svaly, tepny i hrtan a vrátit ji opět do života.

Měl jsem naštěstí dostatečnou praxi v ošetřování různých nepozemských bytostí, včetně nehumanoidních. S agisarem jsem tvořil jedno tělo a duši, takže jsem po takových deseti – dvanácti minutách vstal a vyčítavě oslovil okolostojící. Česky. Zplna hrdla jsem jim vynadal, že by se měli všichni stydět. Beztoho jsem v té chvíli nerozuměl ani slovo z toho, co na mě pokřikovali – a oni na oplátku vůbec nechápali, co jim říkám já.

Naštěstí vzápětí na místo dorazila vozidla ze střediska kosmického výzkumu a obklopili mě vědci.

Musil jsem jim vysvětlit, proč odháním zvědavce pryč od lodi. Předvedl jsem jim tedy pár animovaných sekvencí, kdysi dávno připravených pro setkání s myslícími inteligentními bytostmi, načež oni vybalili přístroje, proměřili úroveň radioaktivního záření, která směrem ke vraku exponenciálně narůstala, a sami pak všechny zevlouny z nebezpečné zóny odehnali.

Do dnešního dne jsem nepochopil důvod, proč si tenkrát ta dívka brala život, ale jakmile jsem pochopil význam gesta značícího veto, dal jsem ji vyhledat a když mi ji, ještě malátnou a slabou, přivedli, zakázal jsem jí opakovat ten čin, ať k tomu měla jakýkoli důvod.

Oddechl jsem si, když mi vysvětlili, že mé přání pro ni bude silnější než cokoliv jiného. Byla první, koho jsem se tady na planetě Giweruz dotkl, což zase představovalo v jejich zvyklostech cosi významného.

»Domluvili jsme se snad,« pokračoval jsem v útoku proti Fairliině ztřeštěnému nápadu, »že mi vždycky nejprve pomalu vysvětlíš každou vaši zvyklost. Pomalu a podrobně, rozumíš? Nejsem dost rychle chápavý, co se vašich zvyků týče.«

»Příliš podceňuješ svou inteligenci,« řekla klidně. »O vztahy mužů k ženám a naopak jsi jevil veliký zájem a dal ses o nich dost podrobně informovat.«

»Ano, ale to se týkalo vás, lidí této planety,« namítl jsem. »Zapomněli jsme si vysvětlit, jak se mezi sebou musí chovat příslušníci geneticky nekompatibilních druhů.«

»A to znamená co?« zachmuřila se.

Nemohla nepochopit. Ve slovníku byla všechna tato slova označena zeleně, tedy jako naprosto nepochybné ekvivalenty.

»To znamená, že vaše civilizace, která se ještě nikdy do kontaktu toho druhu nedostala, bude muset převzít zkušenosti získané jinými. Ať chcete nebo ne.«

»Jaké jsou vaše zkušenosti v tomto směru? Tvrdil jsi mi, že většina lidských civilizací uznává partnerské vztahy mezi opačnými pohlavími, dokonce podobnou formou jako naše. A pokud vím, uznáváte i vztahy mezi příslušníky odlišných světů.«

»Ano, ale musí to být vztahy mezi podobnými druhy. Jsou druhy, které spolu vztahy tohoto druhu uzavírat nesmějí a takové vztahy jsou neplatné. Mezi zakázané kombinace patří pro nás například lidé E-typu, ačkoliv vypadají téměř stejně jako my. Jsou ale nekompatibilní a jakýkoliv svazek je proto předem vyloučen.«

»To ale může být kruté,« zamračila se.

»Proč?« pokrčil jsem rameny, ale hned jsem se opravil a položil si palec na čelo. Pokrčení ramen byl v tomto světě výraz, odpovídající zhruba našemu »dlouhému nosu« – ale spíš něčemu ještě nezdvořilejšímu. Fairlie si naštěstí zvykla, že se občas pletu a i tentokrát se jen chápavě usmála.

»Cožpak si nemohou být blízcí i lidé z poněkud odlišných světů?« ptala se bez rozpaků.

»Mohou se přátelit,« souhlasil jsem. »Přátelství je vzácný dar. Tebe považuji za přítele, ale nemohu uvažovat o vztahu k tobě jako k ženě. Nechci, aby ses takhle obětovala, ostatně tím nic nevyřešíš.«

»Proč bych se měla obětovat?« dělala nechápavou.

»Protože jsme geneticky nekompatibilní,« opakoval jsem. »To znamená, že my dva, ačkoliv se fyziologicky navzájem hezky podobáme, nemůžeme spolu nikdy vytvořit pravou rodinu. Náš vzhled je výsledkem podobného vývoje, ale naše podobnost tím končí a je zcela vyloučené, abychom měli společné potomky. Jsi přece docela normální zdravá žena, proč by ses měla vázat na někoho, se kterým můžeš být právě z tohoto důvodu nešťastná? To by byla docela zbytečná oběť.«

»Myslíš to vážně?« zamračila se.

»Naprosto vážně,« ujistil jsem ji. »Jako lékař mám velice jasnou představu o tom, co je a co není možné. Fyziologicky jsme si velice blízcí a po této stránce bychom si snad mohli vyhovovat, ale tím to končí. Takové spojení není možné právě z hlediska genetiky. V genetice jsem odborník a když jsem ti jednou řekl, že to nepůjde, znamená to, že další diskuse na toto téma končí.«

»A kdybychom genetickou stránku ponechali stranou?«

»Poslyš, Fairlie,« začal jsem smířlivěji, »proč bychom my dva nemohli zůstat přátelé, jako dosud?«

»Přátelé jsme,« souhlasila, »ale ty jsi pořád smutnější, cožpak to sám necítíš?«

»Mám k tomu jiný důvod,« povzdychl jsem si. »Mimochodem, kdy se ke mně dostaví slíbení odborníci?«

»Jeden stojí před tebou,« mračila se.

»Ty? No, budiž, ale – jeden je málo,« nesouhlasil jsem.

»Přijdou sem ještě dva. Není nás mnoho, kdo se zabýváme sluncem. Sehnala jsem jen tři a to počítám i sebe. Ostatní nejsou tak najednou k mání.«

»Škoda,« podotkl jsem. »Ačkoliv – možná je to tak dobře. Doufám, že všichni souhlasili s mou podmínkou?«

»Je neobvyklá, ale souhlasili.«

»Tak kde jsou?« rozhlédl jsem se po místnosti.

»Budeš si na ně muset počkat,« vysvětlovala mi. »Oni nám dávají čas, abychom se spolu dohovořili.«

»My jsme se přece dohovořili, nebo ne?«

»Ne,« pohodila vzdorně hlavou. Tohle gesto tu mělo až na maličké odlišnosti podobný význam jako u nás.

»Ach jo,« povzdychl jsem si. »Tak znovu: my dva, myslím tím sebe a tebe, budeme přátelé. Souhlasíš?«

»Ano.«

»Geneticky je ale mezi námi nepřekonatelná bariéra.«

»A jsi si tak jistý, že je nepřekonatelná?« podívala se na mě nevinným pohledem.

»Poslyš, vím o vás víc, než o sobě víte sami,« ujistil jsem ji. »Vaše vědomosti jsou proti mým nicotné. Nezbývá vám než věřit všemu, co vám ohledně biologie sdělím. V tomto oboru jsem pořád ještě odborník a nemá cenu, abys mi odporovala.«

»Musím. V biologii není nic jisté, dokud se o tom člověk nepřesvědčí pokusem.«

»Na tuhle taky-moudrost koukej co nejdříve zapomenout,« rozzlobil jsem se. »Skočíš snad po hlavě do kráteru sopky, aby ses na vlastní kůži přesvědčila o tom, zda tě žhavá láva spálí nebo ne?«

»Neskočím, to je přece očividná hloupost.«

»Právě taková očividná hloupost je chtít zkoušet pokusem něco, o čem já prohlásím, že je to z biologického hlediska naprosto jasný nesmysl.«

»Škoda,« vzdychla si.

»Kdybychom my dva byli geneticky kompatibilní, řekl bych ti ano – jsi opravdu hezká i podle našich měřítek. My takové svazky uznáváme. Ve vesmíru je více míšenců, vzniklých ze vztahů pozemšťanů s mimozemšťany. Spousta našich lidí si za své životní partnerky zvolila Bardžanky a naopak. Dokonce jsou známé i případy míšenců s Aiguřany, což je větší problém, protože tam bylo nutné překonat nějaké genetické odlišnosti. Nicméně to ještě bylo možné. Ale my dva jsme navzájem tak nekompatibilní, že o tom nebudeme uvažovat.«

»Vždyť přece dokážeš zázraky!«

»V rámci možností, které mám. Připouštím, že jsou poněkud rozsáhlejší než vaše. Ale i ty mají hranice.«

»Vzkřísil jsi přece i mrtvé.«

»Pro vaše lékaře byli mrtví, pro mě ještě ne. Když bude někdo mrtvý příliš dlouho, neoživím ho ani já. Nejvíc záleží na okolní teplotě. Při teplotách blízkých teplotě ledu se to dá počítat na dny, v tropickém parnu jen na pár minut.«

»My ale nejsme mrtví,« namítla.

»To není tak jisté...« vyletělo mi z úst.

»Promiň, ale teď zase nerozumím já tobě.«

»Nebudu ti to teď vysvětlovat,« odmítl jsem ji tvrději. »Mohla bys raději zavolat vaše slíbené experty?«

Urazila se a vyběhla z místnosti. Zatrnul jsem, aby ji nenapadla nějaká ztřeštěnost, ale spoléhal jsem se na naši dohodu, že mi bude pomáhat ať se bude dít cokoliv. Tady se podobné sliby plnily, i kdyby to mělo být za cenu obětí, leckdy i za cenu života.

Vrátila se v okamžení spolu se dvěma ohlášenými experty. Oba byli muži, jeden mladý, asi tak ve Fairliině věku, druhý byl vážný stařec s rezavě hnědými vlasy.

»Nejprve vás musím představit,« řekla Fairlie tónem, jako by se nic nestalo. Až jsem si opět oddychl.

»Zde stojí náš učitel Orgo Plyok,« ukázala na staršího, »a tady je můj spolužák Letel Ugior,« obrátila se k mladšímu.

»Jsem velmi rád, že vás právě poznávám,« vyslovil jsem poněkud nejistě zdvořilostní formulku v jazyce Giweruzu.

»Potěšení a nesmírná pocta jsou naopak na naší straně,« vypálil na mě starší vědec. Tak rychle jsem mu ale nerozuměl a musel jsem nenápadně mrknout na displej komunikátoru.

»Dobrá, přejdu hned k věci,« sklonil jsem hlavu. »Nač to odkládat? Víte proč jsem chtěl hovořit právě s vámi třemi?«

»Asi ohledně našich znalostí o slunci, jak nám Fairlie před chvílí sdělovala,« opatrně odpověděl starší.

»Ano, je tomu tak.«

»Chcete asi znát úroveň našich znalostí o tomto velikém kosmickém fenoménu, jakým je jistě každá hvězda?« začal bez váhání mladší z mužů. »Ale jako každá hvězda, má také naše slunce příliš mnoho parametrů. Rozměry, hmotnost, svítivost, složení spektra... Jistěže máme štěstí, že naše hvězda patří mezi hvězdy s vysokou svítivostí, protože jen tak mohla dát naší planetě dar života...«

Rozpovídal se, jako kdyby se chtěl blýsknout svými vědomostmi.

»Svítivost sama o sobě není podmínkou,« přerušil jsem ho netrpělivě. »Život je i na planetách méně jasných hvězd. Víc než svítivost slunce rozhoduje, aby byla planeta umístěna v pásmu života, které je u méně svítivých hvězd jen posunuté blíže ke hvězdě. Můj domov Země se například nachází u hvězdy menší a chladnější. Mě teď zajímá jen jediný parametr, jediný, zato v dané chvíli nejdůležitější. Ale vezmu to trochu oklikou. Podle vašeho slovníku vím, že v historicky známé době se v dosahu vašich dalekohledů objevilo několik vzdálených hvězd, které bez viditelné příčiny ztratily stabilitu a vybuchly.«

»Ano, jsou takové,« přikývl starší z vědců. »Naštěstí je tento jev vzácný. Vymysleli jsme o tom dokonce několik zajímavých teorií, které bohužel nemůžeme nijak ověřit.«

»Není to tak řídký jev, jak si myslíte,« ujistil jsem je klidně. »Spousta hvězd ve vesmíru vybuchuje. Také my na to máme několik desítek teorií, mohli bychom je někdy vzájemně porovnat. Nepřišli jsme ale debatovat o vzdálených hvězdách, nýbrž o vašem slunci.«

»Stabilita našeho slunce se nám prozatím jeví jako zcela neotřesitelná,« nadhodil mladší sebevědomě. »Pozorování těch vzdálených hvězd ukazuje...«

»Bohužel, mýlíte se,« zarazil jsem ho.

»Myslíš, že naše slunce – vybuchne?« strnul starší vědec.

»Jsem si tím naprosto jist,« přikývl jsem.

»To je jistě nesmírně závažná zpráva,« pokýval hlavou. »Nicméně, také teorie našeho váženého, ale již zemřelého Kuwhaka předpokládá, že každá hvězda jednou dospěje do stádia nestability, kdy se roztrhne a změní v mnohem větší. Tvrdil, že to v budoucnosti může být veliký problém pro naše vzdálené prapotomky.«

»Ve které době žil váš Kuwhak?« zeptal jsem se rychle.

»Zemřel před pouhými dvěma roky. Škoda, že se už nedožil potvrzení svých vědeckých teorií z úst příslušníka...«

»V tom případě se hodně zmýlil,« ujistil jsem přítomné. »Nebude to problém pro vaše vzdálené potomky, ale pro vás. Vaše slunce vybuchne velice brzy. Mám obavu, že to bude za dva roky. V lepším případě za pět, ale deseti let se tento svět zaručeně nedočká.«

»To – to snad není možné!« vykřikl mladík.

Vyděsili se všichni tři. Vlastně plným právem. Nebylo divu.

»Vždyť není vůbec patrné, že by...« vzlykla Fairlie s očima rozšířenýma hrůzou.

»Patrné to bude pár týdnů předtím, než plameny hvězdy dostihnou a sežehnou všechny vaše planety. Pak budete mít jen několik desítek minut na pozorování prudce se zvětšujícího kotouče na vaší obloze, než vás hvězdné plameny změní v ohnivé páry.«

»Jak to můžeš tvrdit?« zvedla nevěřícně hlavu.

»Na rozdíl od vás poznáme nestabilitu hvězdy na několik let dopředu.«

»Můžeš nám to předvést?« podíval se na mě starší vědec se směsicí nedůvěry a strachu.

»Nemohu. Je to znát jedině v nadprostoru a jak asi víte, moje loď se tam už nikdy víc nedostane.«

»Ale – co se dá proti tomu dělat?« zachytili se mě očima oba mladší – jako všemocného božstva, které v tomto okamžiku rozhoduje o osudu celého světa.

»V podstatě nic. Zabránit výbuchu hvězdy neumíme.«

»A co postavit nějaké velice odolné kryty a přečkat tak nejhorší dobu...«

»Žádné kryty nepomohou proti plamenům vybuchující hvězdy a nevím v celém vesmíru o materiálu, který by jim odolal.«

»Takže se nedá dělat – vůbec nic?«

»Existují civilizace, které dokáží zastavit i procesy v nestabilních hvězdách,« řekl jsem. »Bohužel, mají jednu nepříjemnou, pro nás až krutou vlastnost. Jsou příliš daleko a o našem problému nevědí.«

»A co takhle postavit mohutné vysílače...«

»Na rádiové vlny zapomeňte, jsou příliš pomalé. Dřív než zpráva doletí do oblasti našich světů, bude tady dávno po všem. Nehledě k tomu, že se vzrůstající vzdáleností velice rychle slábnou, až zaniknou v šumu hvězd. Tady jde o několik tisíc světelných let a to je i mimo naše možnosti. Tím spíš je to nemožné pro vás, když vysílače ani nemáte.«

»Dokázali byste takovou katastrofu odvrátit spojenými silami všech vašich světů?«

»My bychom požádali o pomoc civilizaci Gurroa, která nestabilní hvězdy zkrotit umí,« povzdychl jsem si. »Ale i pro ni je to na okraji možností. Nedávno vybuchla i její mateřská hvězda a nepodařilo se jim to zastavit. Dokázali jen přemístit vlastní planetu k jiné, stabilnější hvězdě, ale jedna planeta byla i tak přitom zcela zničena.«

»Zadržet vybuchující hvězdu? Přemístit celou planetu k jiné hvězdě? To je gigantické, neuvěřitelné! Ale co tvoje civilizace, jak ta by si poradila, kdyby na to byla sama?«

»My takové možnosti nemáme,« přiznal jsem. »Kdybychom neměli civilizaci Gurroa, museli bychom ponechat planetu jejímu osudu a přemístit jinam pouze její obyvatele. Naše spojené civilizace zvládly evakuaci celých planet ještě v dobách, kdy jsme o civilizaci Gurroa nevěděli. Předpokládá to rozvinutou síť teleportů jak na evakuované, tak na cílové planetě. Teleporty naneštěstí nemáte a už ani mít nebudete. Na pomoc zvenčí se nemůžeme spoléhat.«

»A co kosmické lodi?« vyhrkla Fairlie.

»Vyloučeno,« povzdychl si smutně Orgo Plyok, starší z obou vědců. »Naše kosmické koráby nejsou takové cesty schopné. Zvládli jsme sotva let k sousední planetě, ale i to bylo na doraz našich možností. Mezihvězdný let je nesrovnatelně složitější a na to zatím nemáme.«

»Máme tady přece odborníka, člověka z civilizace, která je v létání do vesmíru mnohem dál než my!« nadhodila dívka. »Postavíme s ním hvězdnou loď a pošleme ji pro pomoc!«

»Já to tak vesele nevidím,« přiznal jsem. »Nadprostorové lodě, které by pomoc přivolat mohly, nedokážete postavit ani s mou pomocí. Moje rodná civilizace dokázala kdysi překonat prostor mezi hvězdami na raketě, vzdáleně podobné těm, které používáte vy. Jenže jsme měli ukončený vývoj iontových pohonných reaktorů a to by vyžadovalo čas přinejmenším několika desítek let. Ten čas tady bude chybět, takže ani tato cesta není schůdná.«

»To znamená, že zahyneme?« optal se téměř klidně Orgo Plyok. »Všichni společně?«

»Pokud bychom tady zůstali, pak všichni.«

»Ty si myslíš, že ještě nějakou naději máme?« zeptala se mě Fairlie přímo.

»Ano,« přikývl jsem. »Naděje vždycky umírá poslední. Já vám chci opravdu pomoci, ale princip nadsvětelných hvězdných lodí neznám. V počítači mám jen principy antigravitačních motorů girrigů. Stačilo by to ke stavbě podsvětelných lodí, pomalejších než radiové vlny. Na přivolání pomoci je to málo, ale bylo by možné postavit jich tolik, aby na palubu pobraly všechny obyvatele vašeho světa.«

»To jako myslíš – opustit Giweruz?« dívala se na mě pátravě.

»Vidím to jako jedinou možnost záchrany.«

»To je nepředstavitelné!« úpěl mladý Ugior. Oběma rukama si přitom držel hlavu, jako by se mu měla rozskočit na kusy. »Opustit náš domov, hroby našich předků?«

»Ano, opustit domov i hroby vašich předků,« přikývl jsem vážně. »Jinak se váš domov velice brzy stane i vaším hrobem.«

»To je hrozné!« bědoval Ugior.

»Náš přítel může mít pravdu,« zastal se mě starý učitel Orgo Plyok. »Jen se obávám, že možnosti naší civilizace odhaduje příliš optimisticky. Stavba kosmických lodí je u nás teprve v počátcích. Dokážeme postavit jednomístné či dvoumístné čluny a to jsou pouhé nepatrné kocábky. Na tak dlouhou cestu nepoberou dost zásob ani pro jednoho člověka.«

»Naučíte se tedy stavět větší lodě.«

»Vždyť to neumíme!«

»Nedávno jste začali stavět veliké výškové budovy,« řekl jsem konejšivě. »To jsou přece objekty podobného druhu. Proč byste nemohli zvládnout něco jen o málo dokonalejšího?«

»Myslíš – namontovat pod mrakodrapy raketové motory a tak s nimi odletět? To je přece naprostý nesmysl!« vytřeštil oči Ugior.

»Tak jednoduše jsem to nemyslel,« usmál jsem se jeho představě. »Hvězdné lodi musí být dokonalejší, hermetické a co nejméně závislé na okolí. Základ konstrukce bude podobný, ale odlišností bude jistě dost a dost. Jistě to bude obtížnější, budete se muset ještě mnohému naučit, ale to už se vyřešit dá – a musí!«

»Aha – tak proto jsi byl v poslední době tak smutný...« došlo teprve teď Fairlii.

»Bylo mi líto vašeho světa,« přikývl jsem. »Dlouho jsem přemýšlel, jak bych mu mohl pomoci. Ale i když jsem kosmický letec, mé znalosti v tomto směru nejsou dostatečné. Setkal jsem se už s civilizací, schopnou přenášet planety a krotit vybuchující hvězdy. Vím, že je ve vesmíru podobných civilizací více, ale sám jsem je na vlastní oči neviděl. Říká se, že příliš vyspělé civilizace si už s námi nemají o čem povídat.«

»Mě z toho objala hrůza,« zachvěla se Fairlie.

»Mě také,« usmál jsem se povzbudivě. »Několikrát jsem se setkal se členy civilizace Gurroa. Pro nás to bývá značně deprimující setkání. Hovořil jsem například s jedním dítětem té civilizace – a hned po prvních větách jsem pochopil, že to malé děcko zná mnohem více než já a to dokonce v oboru, který jsem téměř deset let studoval.«

»Takže by si to dítě vědělo rady?«

»Určitě. V civilizaci Gurroa dokáže každé dítě pilotovat hvězdné lodě – a pět takových dětí v pěti lodích přenesou od jedné hvězdy k druhé celou planetu. My bychom to nedokázali, ani kdybychom si tyto lodě od civilizace Gurroa vypůjčili. K jejich řízení je třeba mnohem více než pouhá znalost ovládacích prvků v řídící kabině.«

»Ty nás děsíš...« otřásla se Fairlie.

»Bohužel, na pomoc této civilizace se spoléhat nemůžeme. Ani ona není vševědoucí – a především – neví o nás,« povzdychl jsem si.

»Mě občas polévá horko, když si uvědomím, že jsi pro nás něco podobného.«

»Co vás nemá!« opáčil jsem. »Mám k vám nesrovnatelně blíž než k civilizaci Gurroa. My si rozumíme, vždyť naše civilizace byla nedávno na vaší úrovni, nebude to ani sto let.«

»Kdo může tvrdit, co všechno se dá za sto let stihnout?«

»To máš pravdu, nikdo. Ale my tolik času nemáme. Budeme muset něco vymyslet velice rychle, aby nikdo na tomto světě po dvou letech nezůstal na pospas plamenům.«

»Uděláme pro to všechno,« ujišťovala mě Fairlie. »Co bychom měli udělat nejdříve?«

»Mohli byste dosáhnout, aby známost o hrozící katastrofě co nejrychleji pronikla mezi všechny lidi? Myslím tím uvést do pohybu vaši televizi a co ještě máte.«

»Jistě,« slíbil Orgo Plyok. »To bude to nejmenší. Ale co dál? Asi bychom měli svolat nějakou poradu, kde by se sešli konstruktéři a další odborníci.«

»Dobrý nápad,« přikývl jsem. »Svolejte je co nejdřív.«

»Myslím, že je to zbytečné,« opáčil Letel Ugior. »Pokud je to s nestabilitou našeho slunce opravdu tak, všichni zahyneme. Nemůžeme stihnout postavit tolik hvězdných lodí.«

»Záleží na tom, kolik vás je,« pokýval jsem hlavou. »Na každého člověka musí připadat určité minimum prostoru, jinak by se taková dlouhá cesta nedala vydržet. To posoudíme, až to spočítáme. Přinejmenším bychom se o to měli pokusit.«

* * *

Vláda pevniny Evoi

Fairlie spolu s Orgo Plyokem dokázali něco, co bych do nich neřekl. Pomocí místních primitivních komunikačních přístrojů zavolali nejprve do paláce vlády pevniny Evoi, kde s trochou štěstí zastihli vládu na pravidelném zasedání. Bez váhání je přerušili a požádali vládu, aby se celá jako jeden muž dostavila do kosmického střediska, protože »půjde o samu existenci lidstva a planety Giweruz«. Dalším objektem jejich zájmu byla instituce nazývaná »Edetipoi«, sdružující zdejší techniky a vědce. Také tam způsobili patřičný poprask. Během necelé půlhodiny se do mého obydlí v kosmickém středisku dostavila vláda pevniny Evoi v čele s presidentkou Gypripy Dlogeke. Ta mě z celé vlády zaujala nejvíc, snad i proto, že byla ve vládě mezi samými muži jediná žena. Byla to postarší dáma s bezstarostným výrazem ve tváři. Zaujalo mě na ní jen to, že byla ze všech členů vlády nejméně vyzývavě oblečená. Na sobě měla šedivou tuniku, podobně jako Fairlie, snad ještě méně slavnostní. Vypadala docela obyčejně a v davu na ulici města bych si jí ani nepovšiml.

»Musíme vám oznámit jednu velice důležitou skutečnost,« uvítala Fairlie přítomné členy vlády. »Dozvěděli jsme se, že naše životy jsou v ohrožení. Chystá se strašlivá katastrofa, které nemůžeme zabránit. Můžeme jen jedno. Postarat se, aby aspoň velká většina lidstva přežila.«

Pak všem členům vlády vysvětlila, co jsem jim před chvilkou řekl o nestabilitě zdejšího slunce a o návrhu postavit flotilu hvězdných lodí k záchraně obyvatelstva.

»Ta zpráva o hrozícím výbuchu je nějak podložená?« byl první dotaz, který dostala od zděšených členů vlády.

»Jedině pozorováním bytosti z vesmíru,« ujistil všechny sebevědomě namísto Fairlie Letel Ugior. »Ze strany naší vědy to není naštěstí žádným způsobem potvrzené.«

»Není, ale my nemáme nic, co by úrovni našeho hvězdného návštěvníka odpovídalo,« doplnila pohotově Fairlie.

»Ani on nemůže předvést žádné pozorování pomocí svých přístrojů,« kontroval Letel Ugior. »Celá tato zpráva doslova stojí a padá na naší důvěře v tuto nevypočitatelnou bytost.«

Podíval jsem se na něho udiveně. Letel Ugior se nejspíš rozhodl mému varování nedůvěřovat a svou nedůvěru veřejně přede všemi vyslovil. Nebylo to od něho prozíravé, nechápal jsem, co tím chce získat. Vždyť šlo i o jeho život!

»Jak tomu máme rozumět?« tázal se mě přímo jeden z členů vlády. »Jak vůbec může někdo tvrdit něco tak strašného, když to nemůže opakovaně prokázat?«

Přepnul jsem svůj komunikátor na hlasový vstup a výstup, aby má slova okamžitě překládal. Netroufal jsem si zatím jít do nějaké diskuse s mou dosud omezenou slovní zásobou. Bylo to pomalé, protože jsem musel po každé větě chvíli čekat, než ji komunikátor zopakuje ve zdejší řeči, ale zato to bylo jistější – šlo přece o životy. Sám jsem tak omezovaný nebyl. Stačilo mi občas mrknout na displej, kde se pokaždé objevil správný překlad toho, co říkali oni. Pro mě bylo rychlejší číst z displeje, než vyslovovat slova.

Ujistil jsem je, že toto pozorování je možné realizovat pouze v paralelním nadprostoru »Evsej«, který hvězdným lodím slouží k cestování nadsvětelnou rychlostí. Vzhledem k tomu, že se z mé hvězdné lodě stal nepoužitelný vrak, není možné toto pozorování před dalšími svědky opakovat.

»Kromě toho,« pokračoval jsem, »k pochopení těchto jevů potřebujete také zkušenosti, získané dlouhodobým pozorováním tisíců hvězd, především mnoha nestabilních. Metoda rozeznání nestabilních hvězd nepochází od naší civilizace, ale od civilizace vyspělejší. Naše lodi v paralelním vesmíru nelétají dost dlouho, abychom mohli taková pozorování změnit v nezvratné poučky.«

»Jak potom můžete tvrdit něco tak závažného?« vybuchl na to Letel Ugior.

»Civilizace Gurroa, od které tento poznatek máme, je v mnohém směru pokročilejší,« ujišťoval jsem přítomné. »My jenom využíváme její zkušenosti.«

»Takže vy zcela bezmezně věříte nějaké další civilizaci a od nás chcete, abychom stejně tupě věřili vaší. To je absurdní!«

»Civilizace Gurroa dokáže přemisťovat planety od hvězdy k hvězdě,« ujistil jsem ho. »Její kosmické znalosti jsou proti našim nesmírné a nám nezbývá než jí plně důvěřovat. Vám bych zase doporučoval, abyste důvěřovali mně. Nejde o nic menšího, než o životy všech lidí tohoto světa.«

»A co když tomu tak není?« zaútočil na mě Letel Ugior. »Co když jde o politováníhodný omyl? Případně něco ještě horšího?«

»Příznaky nestability vaší hvězdy jsem nepozoroval jenom já, ale se mnou i můj palubní robot. Vy dosud nic takového nemáte, tedy jen krátce: naše civilizace má stroje, schopné v omezené míře myslet. Mé pozorování jeden z těchto strojů potvrdil a upřesnil.«

»A kde máte ten svůj stroj?«

»Zůstal ve vraku lodi a byl asi zničen při jejím dopadu na povrch vašeho světa,« pokrčil jsem rameny.

»Já jsem hned říkal, že si z nás dělá blázny,« opáčil na to znechuceně Letel Ugior.

Uvědomil jsem si, že jsem opět použil nevhodné gesto. To se mi stávalo, ale tentokrát ne před Fairlií, která měla pro mé chyby pochopení. Udělat neslušné gesto před shromážděnou vládou nebylo asi v této chvíli nejšťastnější.

»Prosím všechny přítomné, aby si včas uvědomili, že náš návštěvník ovládá stěží naši řeč, ale nedovede zatím správně používat naše ostatní výrazové prostředky,« zastala se mě hned Fairlie. »Tak jako jeho řeč zní našemu sluchu cize, je i jeho gestikulace odlišná od naší. Některé jeho pohyby nám mohou připadat nevhodné, jiné jsou směšné a některé dokonce urážlivé, ale ujišťuji vás, že v jeho světě mají jiný význam než u nás. Nevšímejte si jeho gest, stejně jako slov, která říká ústy, neboť znamenají něco jiného než u nás. Jediné, co je pro nás důležité, jsou slova vycházející z jeho myslícího stroje.«

Zlaté děvče!, pomyslel jsem si. Udělala pro mě filipiku, na jakou bych se nejspíš v této chvíli ani nezmohl.

»Prosím, omluvte mě,« přidal jsem se k ní. »Fairlie má pravdu, ale rozdílnost našich zvyklostí a řeči by nám neměla bránit ve vzájemném pochopení.«

»Tohle že je myslící stroj?« ukázal na můj náramkový komunikátor Letel Ugior. »Tahle hračka že myslí?«

»Myslí sice trochu omezeně, ale dost přesně na to, abych rozuměl já vám a vy mně,« tvrdil jsem. »Tahle hračka, jak ji sám také nazývám, přečetla a zná celý váš naučný slovník.«

»Nemožné!« oponoval Letel Ugior. »Je to určitě jen vysílačka! Někdo skrytý za našeho návštěvníka hovoří a tropí si z nás šašky.«

»V tom případě bych vám snad nerozuměl,« opáčil jsem.

»Ten na druhém konci nám jistě rozumí,« trval na svém Letel Ugior. »Velevážený návštěvník z hvězd nám tady předvádí jen maškarádu. Mimochodem dost špatně.«

Pokrčil jsem ruku, abych měl komunikátor před sebou. Pak jsem na klávesnici naťukal příkaz, aby se překlad mých slov objevoval na displeji ve fonetickém přepisu. Toho umíněnce jsem musel přesvědčit dřív než se jeho nedůvěra přenese také na ostatní. To by mohlo mít katastrofální následky.

»Mýlíte se, příteli,« řekl jsem a hned jsem to zopakoval v řeči Giweruzu, jak jsem ta slova přečetl z displeje.

»Nejde o bezdrátový přenos hlasu, jak se domníváte. Ale nejde o to, jak špatně dosud ovládám vaši řeč. Už jsem řekl, že na to nemám čas. Nemám čas, abych vás přesvědčoval o malichernostech. Pochopte už konečně, že jde o životy všech lidí a tady není čas ani místo na maškarádu.«

Pak jsem přepnul svůj komunikátor zpět na hlasový vstup a výstup. Jako ukázka to snad mohlo stačit.

»A co když nejde o naše životy?« ušklíbl se Letel Ugior.

»Vzhledem k hrozícímu výbuchu vaší hvězdy se obávám, že o životy jde. Nejen o životy vás všech – jde i o můj. Ani já tedy nemám důvod kohokoliv z vás klamat.«

»A co když je tomu úplně jinak?«

»Jak jinak?« nepochopil jsem. »V záležitosti života nebo smrti by přece nemělo být nejmenších pochyb.«

»A co když náš návštěvník sleduje jen své vlastní cíle a nás všechny úmyslně klame?«

»Proč bych to dělal?« podivil jsem se.

»Představte si, že je to jinak,« začal Letel Ugior svůj nápad dále rozvíjet. »Tento člověk, nebo spíše bytost, nemusí být ztroskotancem vzdálené civilizace, který tady má na starosti blaho nás, podle jeho měřítek primitivů. Může tady jít o rafinovaného, těžko odhalitelného provokatéra, který má úkol co nejvíce nás vystrašit a vyštvat z našeho světa, aby náš svět Giweruz získal pro svou rasu. Dejme tomu, že se nám s jeho pomocí podaří ta neuvěřitelná hloupost – postavit stovky, ba tisíce hvězdných lodí, navíc podle jeho vlastních slov mnohem nedokonalejších, než jakými disponuje jeho svět. Přiměje nás opustit Giweruz, uskutečnit sebevražedný skok do prázdna – a hned po odletu naší poslední lodě se tady objeví výsadkové koráby z jejich světa, aby Giweruz okupovaly. Není každému jasné, jak by to pak měly jednoduché? Nemám pravdu?«

»Nemáš,« opáčil jsem.

»Ptám se vás, naší moudré vlády, ne samozvance, který se nás pokouší obalamutit,« obrátil se můj protivník k ostatním lidem. »Uvažte, zda to není past.«

»My nepotřebujeme podvodně získávat cizí světy,« tvrdil jsem. »Naše průzkumné lodě objevily množství pustých planet, které mohou být přizpůsobeny a osídleny. Máme jich objeveno více, než kolik jich osídlit dokážeme. Při kontaktu s jinými civilizacemi dodržujeme zásadní pravidlo, které zní neškodit jim. Pokaždé, když naše průzkumné lodě objevily již obydlené světy, navázali jsme s obyvateli výlučně přátelské styky. Jsou-li na nižší úrovni než my, pomáháme jim.«

»Kdyby tomu tak bylo, kdybyste měli pro vlastní potřebu dostatek neobydlených světů, proč byste vysílali do vesmíru další průzkumné lodě?«

Několik členů vlády souhlasně přikývlo.

»Máme pro to několik důvodů,« vysvětloval jsem. »Předně – můžeme ve vesmíru objevit civilizace, které jsou v některých oborech před námi. To se už v historii kosmických letů několikrát stalo. Takový objev může být přínosem i pro nás. Naopak když objevíme světy méně rozvinuté, můžeme jim věnovat naše možnosti, což bývá přínosem pro ně. Třetí důvod je pro nás nejdůležitější. Zachránili jsme tak před zkázou tři ohrožené civilizace.«

»Také byly ohrožené výbuchem hvězdy?« ušklíbl se vědec.

»Ne, těm hrozila zkáza jiného druhu.«

»Jakého druhu?« dorážel na mě Letel Ugior.

»Jedna z těch civilizací byla natolik primitivní, že se ve strašlivé celoplanetární válce až na nepatrné zbytky vyvraždila a zničila přitom planetu. Zachránili jsme alespoň její zbytky a věnovali jsme jim nový svět, kde dnes mohou žít.«

»To je nemyslitelné. Také v naší historii se pamatujeme na období válek, ale v každé z nich zůstali naživu vítězové, patřil jim celý svět a nebyl důvod je někam stěhovat.«

»Naštěstí jste nevynalezli natolik ničivé zbraně, aby se vám podařilo způsobit globální katastrofu a kolaps planety. Buďte rádi, že jste se včas dokázali domluvit po dobrém. Pro vás je to příznivá okolnost a jinak bych ani nedoufal, že se zachráníte. Války jsou to největší zlo, jaké se ve vesmíru vyskytuje.«

»A co ty zbývající dva světy? Také se vyvraždily?«

»To byl úplně jiný případ,« ujistil jsem ho. »Nejsou ve vesmíru všechny civilizace tak přátelské jako naše. Narazili jsme nedávno na rozvinutější než vy, ale primitivnější než naše, které se chovaly podle našich měřítek nepřípustným způsobem. Zkoušely vyvraždit obyvatele sousedních světů, aby je získaly pro sebe. Zabránili jsme jí v tom a dva napadené světy jsme před vyvražděním zachránili.«

»Přiznal se!« vykřikl Letel Ugior.

»Proč tedy válec? Co je to za nesmysl?«