Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Nacházel

Zlatý kříž

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Zlatý kříž

Petr Nacházel

Zlatý kříž

Praha 2000-2008 (revize)

Copyright © Petr Nacházel

Všechno to vlastně začalo minulý rok o dovolené.

Naše manželství procházelo obvyklou krizí, která se dostaví po deseti letech. Máme dvě děti a i když k sobě už téměř nic necítíme, tak jsme oba dostatečně rozumní, že hrajeme před nimi divadélko, které hraje většina rodičů a sice, dát dětem pocit rodiny.

Odjeli jsme na romantickou dovolenou do Argentiny, kde, jak jsme si mysleli, dostane náš vztah nový impuls.

Nestalo se tak. Místo toho má žena neustále koketuje s mladými Argentinci a já si rovněž neberu servítky, navštívil jsem už několik nočních klubů…

Do konce našeho pobytu zbývaly dny a já jel na letiště zajistit letenky. Vyrazil jsem pozdě večer, kdy provoz ve městě není tak strašný a policisté jsou trochu benevolentnější co se týče alkoholu za volantem.

Letenky jsem úspěšně vyzvedl a když se mi nepodařilo dostat tu krásnou slečnu za pultem na kafe, tak jsem zamířil do svého oblíbeného klubu Lollita.

Protože to měla být jedna z posledních nocí v Argentině, řekl jsem si, že se tu trochu projedu, abych takříkajíc nasál úplnou zdejší atmosféru. Křižoval jsem sem a tam a chtěl vyjezdit nádrž mého vozu na dno. Dopadlo to ale tak, že jsem se ztratil v neustálých objížďkách a nepřehledných čtvrtích.

Motal jsem se v nějaké chudé části Cordoby, kde lampy veřejného osvětlení byly jen zřídka a kde nebylo zrovna bezpečno. Vysoké a temné staré domy, rozpraskaná omítka a špatné silnice, spousta podivných individuí a na chodnících neskutečný bordel. Byl jsem značně nervózní a chtěl jsem odtud rychle vypadnout.

Vypadnout a zapomenout.

Můj pronajatý Chevrolet měl značnou spotřebu a hrozilo, že mi zde dojde benzín. Je pravdou, že jsem víc než na cestu koukal na ukazatel paliva, takže jsem si prostě nevšiml člověka, který chtěl přejít přes silnici. Ucítil jsem akorát náraz. Instinktivně jsem šlápnul na brzdu. Rychle jsem vylezl ven a pět metrů za autem uviděl lidskou postavu. Ležela na silnici, oblečena do černého dlouhého kabátu. Sprostě jsem zaklel a rozběhl se k chodci. Obrátil jsem ho. Byl to nějaký starý muž a krvácel.

„Pane, co je vám? Rozumíte mi?“ Opatrně jsem s ním zacloumal. Něco zachrčel, ale nerozuměl jsem mu.

„Haló, pane, je vám něco?“ Zopakoval jsem otázku. „Odvezu vás do nemocnice.“

„Ne.“ Zněla jeho přidušená odpověď. Pokoušel se posadit, moc mu to ale nešlo.

„Můžete mít vnitřní zranění, odvezu vás tam. Pojďte!“ Chtěl jsem ho postavit.

„Nic mi není.“ Odpověděl stařík anglicky s povědomým přízvukem.

„To není jisté, musíte jet se mnou!“ Nevím, kde se ve mně vzala ta solidarita s tím starým kmetem. V autě jsem byl duchem přítomný s tou indiánskou děvkou v klubu Lollita a teď se ze mne stal filantrop.

Divný.

„Říkám vám, že musíte jít se mnou!“ Hrál jsem neoblomného a konečně ho zvednul. Odstrčil mě a zasípal:

„Syčáku jeden, jezdíš tady jak ty grázlové a teď bys mi chtěl pomáhat?!“ Zůstal jsem tam stát jako opařený. Zaskočil mě.

„Ale…“ Zakoktal jsem.

„Domů dojdu sám!“ V jeho hlase byl cítit vzdor a možná i dávná autorita. Muselo se zřejmě jednat o panovačného pána. Docela mě zajímalo, kdo je ten stařec a co tu dělá. Jeho kabát byl elegantní, ale neokázalý. Určitě se jednalo o Evropana a takových v téhle čtvrti bude jistě málo.

„Doprovodím vás…“ Nabídnul jsem se.

„Nepotřebuju žádné milosrdenství!“ Zakřičel do liduprázdné ulice a poslední slovo směřoval vzhůru k nebi. To ve mně vybudilo další zájem.

„Ale já se s vámi bavit nebudu.“ Řekl jsem pevným hlasem. „Nasedat!“ A než mohl zareagovat, nacpal jsem ho na zadní sedačky. Něco sakroval, ale byl na tom očividně špatně, tak si dal nakonec říct.

Sedl jsem za volant a zařadil rychlostní stupeň. Ve zpětném zrcátku jsem zahlídl starcovu nevlídnou tvář. Sledoval mě, jednu ruku měl strčenou do kapsy, měl jsem podezření, že tam má schovanou nějakou pistoli. Trochu jsem zalitoval, že jsem z místa nehody neodjel, což by bylo pro tuhle čtvrt dost typické.

Kde bydlíte?“ Začal jsem konverzaci.

„Jeďte, ukážu vám. Tady nejsou názvy ulic.“ Opravdu, ani jsem si toho nevšiml. Na žádném z rohů nebyla cedulka s názvem ulice.

„Doleva.“ Ozvalo se za mými zády.

„Tudy?“ Trochu nechápavě jsem se zeptal.

„Lidé žijí i hůř!“

Přikývnul jsem a myslel si své. Za chvíli vypadnu, tak nemá cenu se pouštět do nějakých sociálních debat. Každý žije jak umí a já o sobě vím, že takhle bych skončit nechtěl. Tyhle domy byly ještě horší než ty, okolo kterých jsme projížděli prvně. Měly i tři patra s tím, že poslední dvě byla už jistě neobyvatelná. Tu a tam jsem zahlédl zvědavé bělmo lidských očí nebo plamínek cigarety. Byl jsem na sebe naštvaný, že jsem sem jezdil. Musel jsem jet hodně pomalu, protože stav vozovky neumožňoval rychlejší jízdu, než dvacet kilometrů v hodině.

„Tady.“ Řekl suše můj spolujezdec a otevřel dveře.

Nevím co mě to tenkrát napadlo, že jsem odtamtud nevycouval a nejel se naposledy uvolnit do náručí indiánský krásek.

Otevřel jsem dveře a pomohl dědovi z auta.

„Pomůžu vám…“ Nabídnul jsem mu rámě. Kupodivu nic neříkal a chytnul se mé ruky. Kulhal.

Přebrodili jsme menší stoku co líně tekla prostředkem ulice a dostali se na chodník. Děda lapal po dechu, na hlavě měl zaschlou krev, ale rána se nezdála moc velká. Sledovala nás spousta chamtivých očí. Měl jsem pocit jak na savaně v Africe, kde sebemenší klopýtnutí nebo slabost znamená neodvratnou zkázu.

Vešli jsme do domku. Měl tři patra a úděsně to tam páchlo močí a zvratkama. Žaludek mi udělal tam dole pár veletočů a já chtěl co nejdřív zmizet. Teď jsem ho ale nemohl opustit.

Postupovali jsme pomalu vpřed. Šedivé ošlapané schody, zkroucené zábradlí a opadaný strop tvořily úděsnou atmosféru. Zdi byly pomalované od sprejerů, značící si tak svá území. Uvnitř byla ještě větší tma než venku, ale jakousi shodou okolností zde bylo jakž takž vidět.

Vybelhal jsem se s ním do druhého patra, cesta do třetího byla zavalena sesutou střechou. Namáhavě odemkl dveře bytu. Vpadli jsme dovnitř jako dva ožralí kamarádi vracející se z flámu.

Dědu jsem usadil do křesla. Byt celkově ve srovnání s okolím nevypadal špatně. Zdálo se dokonce, že majitel si udržuje docela dobrý standart. Čekal jsem špeluňku ne nepodobnou okolí, ale byl jsem mile překvapen. Nábytek měl evropský styl a řekl bych i původ. Bylo mi divné jak se to sem dostalo. Znovu mě přepadla zvědavost a chtěl jsem se ho na to zeptat. Znám ale moc dobře tyhle typy, z něj bude muset člověk páčit každé slovo a stejně se asi nic nedozvím.

„Vodu?“ Zeptal jsem se, abych přehlušil tíživé ticho. Kývnul a já z kredence sebral hrnek a otočil kohoutkem v kuchyňské lince. Nic se však nestalo, kohoutek se otočil naprázdno. Za sebou jsem uslyšel jízlivý smích. Otočil jsem se a on pravil:

„Tady voda už dávno neteče… a neptejte se proč! Vy Američani jste hrozně zhýčkaní."

„Jak ale…“ Zakoktal jsem.

„Musíte na chodbu.“ Řekl poručnickým tónem stařík. Odebral jsem se proto zase zpátky do toho smradu a skutečně jsem objevil omlácené a děravé umyvadlo. Spíše se jednalo o lavor pro prasata. Kdysi bílý smalt byl značně oprýskaný a jeho původní barvu nahradil tmavě hnědý vodní kámen a zbytky něčeho, co jsem rozhodně nehodlal blíže zkoumat.

„Tady máte.“ Podal jsem mu po okraj naplněný hrneček. Hltavě ho vypil a pokoušel se pohodlněji posadit. Bolestí se mu při tom zkřivila tvář, ale ani nevzdechnul.

„Nemám zavolat doktora?“ Horlivě jsem navrhnul. Odpovědí mi ale byl jen zase ten pohrdavý smích a divoký škleb na starcově tváři.

„Sem nikdo nepojede.“

„Dojdu ještě pro vodu…“ Navrhnul jsem.

„To se nachodíte… vemte si támhleten cínový džbán.“ Ukázal na veliký dubový stůl uprostřed místnosti. Popadnul jsem ho a znovu vyšel ven z bytu. Kousek od sebe jsem zaslechl šramot. Otočil jsem se, džbán připraven k obraně. Stálo tam asi desetileté nahé dítě. Kluk. Byl hrozně špinavý a jeho oči byly jako mé svědomí. Temně černé. Přízrak, na který do smrti nezapomenu. Koukal jsem na něho jak u vytržení. Nastavil loudivě ruku. Začal jsem se šacovat, dobře jsem ale věděl, že tyhle děti sladkosti nejí. Nahmatal jsem peněženku a nejmenší peníz tam byla desetidolarovka. Dal jsem mu ji, ani se na ni nepodíval, prosmýknul se kolem mne a byl pryč.

* * *

Otřesen jsem se vrátil do bytu. Dědek si mě podezřívavě prohlížel, ale nic neřekl. Nalil jsem mu ze džbánu a usadil se naproti němu.

„Co ještě chcete?“ Zeptal se netrpělivě a ruku zastrčil do kapsy.

„Nic…jen…“

„Nó?“ Naklonil se ke mně.

„Proč takhle žijete?“ Zeptal jsem se. On se jen zamračil, byl to ošklivý pohled. Bylo v něm opovržení a zlost zároveň.

„Po tom vám nic není!“

„Ale… já vím… Jen tohle…“ Ukázal jsem na vybavení bytu. „… mi sem nějak nezapadá.“ Stařík přimhouřil oči.

„A co?“ Zeptal se.

„Nic, jen, že takový vkus a tahle čtvrť…“

„Co vy víte? Třeba tahle čtvrť nebyla dříve tak špatná. Třeba jsem to jen někde ukrad.“

„Třeba…“ Pokrčil jsem rameny. „Ale to se mně nezdá. Nějak se to k vám nehodí.“

„A co se ke mně hodí?“ Zeptal se významně.

„Nevím. Nepatříte sem. Asi hodně čtete…“ Ukázal jsem na knihovny kolem. Mávnul jen rukou.

„Kdo jste?“ Zeptal jsem se ho. Dlouho ve mně doutnala ta otázka a najednou byla venku. Nečekal jsem, že to bude bůhví co, nebo že mě hned odpoví, ale jeho odpověď mě překvapila.

„Blázen.“ Zasmál se. „Jsem úředně prohlášen za duševně nezpůsobilého.“

„Vy?“

„Chcete ukázat papír?“ Nahnul se, jako že chce vstát.

„Ne, ne, jen seďte. Nic nenoste.“ Zarazil jsem ho.

„Soucit.“ Opovržlivě reagoval na mou snahu, aby zůstal v klidu. „Nesmíte mít soucit! S nikým!“ Křikl. Nevím proč, ale vzpomněl jsem si na toho kluka, zeptal jsem se ho:

„Proč jste takový?“ Odpovědí mi byl opět ten zlostný chrčivý smích.

„Jste blázen!“ Rozkřikl jsem se na něho.

„Vždyť jsem vám to říkal!“ A další vlna smíchu. Držel se za břicho a zpupně na mne hleděl.

„Američan.“ Pohrdavě vypustil z úst mou národnost. Znělo to jak nadávka.

„Bláznivej magor!“ Oplatil jsem mu stejnou mincí. Už jsem s ním neměl žádný soucit, lezl mi na nervy. Chtěl jsem už odejít, ale něco mě tam stále nutilo, abych zůstal. Pak mě překvapil, jeho obličej zvážněl a prohlásil:

„Nebyl jsem vždy takový, pane…“

„Leo Mintert“ Představil jsem se a podal jsem u ruku. Váhavě ji přijal, stiskl a zase se stáhl.

„A vy… vy se jmenujete jak?“

„Co na tom záleží.“ Pokrčil rameny. „Důležitej je člověk, nemyslíte?“

„Samozřejmě, ale…“

„Tak žádný komedie.“ Mávnul rukou. „Povídám, že na jméně nezáleží. Důležitý je člověk a co nosí v sobě.“

„Ale nějak vám přece říkat musím…“

„Říkejte mi třeba Hoffmann.“

„Hoffmann? Proč Hoffmann?“ Chtěl jsem vědět.

„A proč ne?“

„Ano, a proč ne… Tedy pane Hoffmanne… Proč tu žijete? Myslím že…“

„Proč bych tu neměl žít?“ Skočil mi do řeči. „Je tu celkem bezpečno… když dodržujete základní pravidla. Taky místní lidé jsou docela zbožní.“

„Opravdu? Já měl úplně jiný pocit.“ Podivil jsem se.

„Pro mne tu je bezpečno.“ Řekl trochu záhadně stařík.

„Pro vás?“ Nahnul jsem se k němu, abych vytvořil tak říkajíc intimní atmosféru.

„Jo.“ Řekl a znovu se pohodlně opřel. Začal mě opravdicky zajímat.

„Můžete mi říct o sobě víc?“ Jakmile jsem to ale dořekl, věděl jsem, že jsem se neměl tak ptát.

„A proč bych to dělal?“

„Třeba ulevíte svému svědomí…“ Začal jsem s ním jednat v podobném duchu, jako on se mnou. Usmál se a pak kývnul:

„Já mám svědomí čisté. A vy?“ Zarazila mě jeho otázka. Obecně, když vám někdo neustále odpovídá otázkou, tak si nad vámi udržuje odstup, ale já chtěl docílit pravý opak.

„Já také… to bych se pro vás přeci nevrátil.“ Nechápal jsem, co tím sleduje.

„Co když jste si tím léčil jen nějaký komplex?“

„Komplex?“ Zopakoval jsem po něm.“ „Jaký?“

„Třeba ten, že vy, prachatí gringové, sem jezdíte za sexem s nezletilými dívkami.“ Uhodil hřebíček na hlavičku Hoffmann.

„Có?“ Na zátylku mi vyvstaly krůpěje potu.

„Odhadl jsem to správně?“ Zeptal se.

„Ne… samozřejmě, že ne!“

„Samozřejmě…“ Usmál se a srovnal si záda. Obličej se mu přitom zkroutil zase do bolestivého šklebu.

„Nic vám nevyčítám.“ Řekl lhostejně.

„Já ale…“

„Mlčte, chtěl jste slyšet můj příběh?“ Nakrčil hlavu a podíval se na mne.

„Jo, to jsem chtěl.“ Připustil jsem.

„Do Cordoby jsem se dostal před dvaceti roky, kdy půda začala být zase horká. A já musel vyhledat bezpečný úkryt. Ale úplný začátek přišel jedné dubnové noci v Rosáriu v roce 1958.

Zdejší klášter jedné deštivé noci navštívil podivný člověk.

„Ale toho já už nezažil.“ Opáčil Ondřej a pokračoval:

xxxxx

xxxxx

„Petrův kříž.“ Odpověděl mnich.