Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Vladislav Trávníček

Bezdomovcům zamkli kanál

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Bezdomovcům zamkli kanál

Bezdomovcům zamkli kanál

Vladislav Trávníček

Tuhle knihu jsem začal psát roku 2004 a vyšla v malém nákladu roku 2006 v nakladatelství EkoKonzult. Teď, v roce 2010, mi přátelé říkají, že text by mělo znát více lidí a měl bych ji zpřístupnit na Internetu. No proč ne? Jenže já jsem chtěl a taky začal psát jinou knihu a když jsem si dělal poznámky, zjistil jsem, že tuto knihu už napsal pan Johannes Jürgenson, jde o titul Věda bez skrupulí aneb Obchod s fiktivními fakty. Spolu s knihou Co vám lékaři neřeknou, kterou napsala paní McTaggart, jde o základní literaturu, bez níž nelze porozumět dnešnímu světu. Protože když vám teď bez průpravy prozradím, že dnešní politika je celosvětově postavena na těchto čtyřech základních pilířích: Lež, krádež, špiclování občanů, cenzura, poněkud užasnete a nebudete mi věřit.

Lidé mi posílají stále se množící zprávy o tom, že podle všech možných proroctví se roku 2012, což je za chvíli, má stát cosi extra významného, prý to změní lidstvo. Já osobně si myslím, že lidstvo se začne měnit a začne být pozitivně aktivní ve chvíli, kdy si uvědomí, že jde opravdu o uvedené čtyři pilíře politiky a ty se dají změnit a politika se může stát znovu nástrojem sloužícím komunitě obyčejných slušných lidí.

I já jsem naletěl. Věřil jsem na ozónovou díru a na globální oteplování a na jiné podvody tohoto druhu, které jsou právě dobrými příklady užití oněch čtyř pilířů. Jejich cílem je ve skutečnosti uvalení ekologických desátků, které ze svého zaplatí obyčejní lidé, čili o klasickou zlodějnu. Jak šel čas, naučil jsem se lépe hledat správné informace a na jednu z nich bych vás chtěl upozornit. Na základní informaci jsem narazil před léty v časopise Květy. Jeden mořeplavec opustil obvyklé plavební trasy a najednou plul mořem plastových odpadků.

Následující informace si můžete ověřit, když shlédnete film Oceány plastu. Vysílala ho v neděli 20.6.2010 ve 20.55 televize Z1.

V oceánech byly objeveny plochy plovoucího plastového odpadu, veliké jako celé kontinenty. A jak tyhle plasty plavou, zamotávají se do nich mořští tvorové a není jim nejlíp. Z plastů s odlamují malé lupínky, jde o mikro a nanočástice. Vědci zjistili, že tyhle částice jsou rovnoměrně rozptýleny. Lovili na různých místech a v různých hloubkách plankton a ten byl nakrmen plasty, ať byl odkudkoliv. Tyhle plasty mu samozřejmě škodí a protože plankton je základem mořského potravního řetězce, krmí se dnes plasty všichni, člověka nevyjímaje.

Plasty jsou provázeny dvěma chemickými látkami. První z nich jsou ftaláty, používané jako změkčovadla. O jejich škodlivosti se něco ví, takže když je v dětských hračkách moc ftalátů, zakáží úředníci jejich prodej. Druhou skupinou jsou bifenyly, používané jako zpomalovače hoření.

Vědci použili jako testovací zvířata měkkýše a zjistili, že tyhle roztomilé chemické zázraky způsobují estrogenizaci populace, srozumitelně řečeno rodí se samičky, nikoliv však samečci. A dáma, která začala zkoumat malé lidské samečky, novorozeňata, u nich našla anatomické znaky svědčící o počínající estrogenizaci lidské populace. Takto se nám ropáci odvděčují za naše peníze.

Problém nanočástic je širší. Pořád se tvrdí, že nanotechnologiím patří budoucnost, ale už dnes vědci zjišťují, že to, co dokáží naprosto bezpečně, je poškozování zdraví. Další příklady raději uvádět nebudu, protože - znáte to. Čtenář přečte, pokývá hlavou a když je toho moc najednou, zapomene. Lepší je motivovat. Napovědět. Aby dostal chuť přemýšlet a informovat se a potom možná začne jednak tak, aby přispěl k nápravě..

Úvod

Je to těžké. My kosmonauti, lidé, kteří se toulají Vesmírem na palubě lodi- planety, které byla sestrojena před dávnými věky, už dávno nevíme, kam a proč letíme. Chybí pamětníci a chybí instrukce. Něco se muselo stát. Skoro nikdo z posádky už se nezajímá o smysl a cíl cesty. Utonuli jsme v malicherných sporech, náš rozumový potenciál podle všeho degeneruje, naše myšlení se utápí v sebestředných halucinacích a kdybychom dnes dorazili do cíle, zklameme, ať se udá cokoliv. Je zde určitá naděje. Je, ale ne pro nás. My jsme nezískali přístup do vnitřních pater lodi a je možné, že nejsme tou pravou posádkou, ale jen plísní, která má kultivovat povrch lodi a potom bude odstraněna. Možná nebude nutné dělat dodatečné úpravy povrchu, protože náš současný vývojový trend spěje k tomu, že po sobě necháme života zbavenou pustinu, tu a tam ozdobenou reklamními poutači, ale i ty podlehnou zkáze a loď poletí dál, Bez nás. Nějaký život zde zbude, všechno zřejmě nedokážeme zahubit a není vyloučeno, že přeživší červi prodělají evoluci a jejich potomci dorazí k cíli a svedou to, co my evidentně nedokážeme. Nebo ano? Co myslíte?

Název této knihy jsem převzal z místního tisku. Článek s citovaným názvem popisoval přesně to, co sliboval titulek, šlo zkrátka o všední záležitost, ostatně bezdomovci páchnou a obtěžují svou přítomností lidi a navíc neoprávněně zalézají do kanálů a snaží se v nich přežít nepohodu. Logicky je potřebné zabránit poškození drahocenných kanálů a pořádně je zamknout. Bezdomovci se pohybují se ve specifickém prostředí, které se liší od toho, ve kterém žije většina lidské populace a je úplně jiné než to, ve kterém žijí mořští kytovci. Když jsem začal přemýšlet o vztahu nás lidí k prostředí, brzy začalo být zřejmé, že prostředí je velké množství a není v lidských silách toto téma vyčerpat, tedy určitě ne v jedné knize. Snadnější by bylo vybrat ze složitého přediva nějaký nepatrný kousíček, popsat třeba vztah My a krajina a sepsat všechno, co jsem o tomto tématu schopen zjistit. Vy byste si početli, moudře přikyvovali a pustili to z hlavy. Uvědomuji si, že Úvod má čtenáře vtáhnout do problematiky a do děje a to je v tomto případě nemožné, protože vztah My a prostředí se vlastně nedá přesně vymezit a co se týče děje, toho si taky moc neužijete. Vlastně ano, děj tu je, i když trochu skrytý, protože se týká celých lidských dějin.

Nějakou zkušenost s psaním knih už mám a zaujala mne námitka jedné přítelkyně, která mínila: "Ty píšeš moc technicky. Docela dobrý příběh, ale musí tam být tolik technických detailů? Vždyť já se v technice nevyznám. Skoro nikdo se nevyzná v technice!"

Věru dobrá námitka. A výstižná. Jenže... představte si nějaké klasické hrdiny, třeba Romea a Julii. Romeo zrovna řeční pod balkónem a Julie se tu a tam také dostane ke slovu a jejich počínání nemá nejmenší vliv na kvalitu vztahu My a prostředí. Autor příběhu, chovatel ovcí pan Shakespeare, byl zřejmě v dobrém rozmaru, protože ovcím se dařilo. Jenže mohlo se přihodit i to, že se z lesa vyřítí vlci a zadáví dobrou polovinu stáda. Pan Shakespeare se rozlítí a vy se nestačíte divit: Julie utíká do Paříže, objednává si z Jáchymova vagon smolince a separuje z něj radium a polonium, pardon, v tomto případě Veronium. A Romeo? Jen co překonal šok z Juliina útěku, zalezl do dílny a sestrojil spalovací motor. Věřili byste tomu?

Sami nahlédnete, že v takovém případě oba hrdinové zapříčiní velké změny ve vztahu My a prostředí, protože tento vztah velice závisí na úrovni techniky a pokud má být popisován, nelze ji obejít. Základní vztah sestává z mnoha dílčích vztahů a některé z nich se projevovaly už v Shakespearově době. Například ve Veroně si Montekové a Capuleti věčně vjížděli do vlasů a šli ze sporu do sporu. Představte si, že nebyli schopni shodnout se ani na základních deratizačních opatřeních a Veronu tenkrát málem sežraly krysy! Z jejich sporu si vzaly mustr četné dnešní organizace a spolky a hádají se a hádají. Třeba o to, že nová komunikace musí vést tudy, druhé partě je ovšem jasné, že musí vést jinudy. Obě strany přitom vědí, že žádná z navržených variant není bez vlivu na prostředí a žádný z členů znesvářených táborů také ne, protože v prostředí žije.

Můžete mít pochybnosti a připomínky, protože nejste spokojeni s kvalitou prostředí, ve kterém žijete a přidáte se ke skupině, která usiluje o její nápravu. Setkáte se s podobně smýšlejícími lidmi a začnete zastávat názory, které jsou pro vaši skupinu charakteristické. Uběhne nějaký čas a vy pochodujete s transparentem kolem plotu jaderné elektrárny nebo protestujete proti něčemu jinému, protože právě protesty jsou nejvýraznějším projevem činnosti lidí, kteří se zajímají o prostředí a pokud jsou dostatečně medializovány, zhmotní se po čase v textu Zákona a k jeho prosazení je zřízen Úřad.

Zůstanete dál řadovým protestantem? Nemusíte. Už o vás vědí a když požádáte o místo v Úřadě, dostanete ho a stanete se Úředníkem. Obdržíte razítko a když se vpravíte do úřední práce, osvojíte si manýry Úředníka a uvažujete o prostředí z pohledu Zákona a četných Vyhlášek. Můžete se tak zabrat do práce, že přestanete přemýšlet o prostředí jako takovém. Nebo taky ne. Začnete studovat, hodnotíte informace, sledujete média a vytváříte si vlastní názor. Vida, říkáte si, lidi si celé to složité předivo vztahů zjednodušují na pojem "životní prostředí".

Ale no tak, říká si v této chvíli soudný čtenář, když prostředí, tak životní, jiné přece není, žijeme v něm a musíme se s ním srovnat a to taky děláme, že ano?

Naprosto souhlasím. Dívám se kolem sebe, pozoruji, jak se srovnáváme s prostředím a jsem z toho čím dál míň nadšený, dokonce tak málo nadšený, že mne to pudí k sepsání vlastní verze náhledu na vztah mezi námi a prostředím. Jsem si vědom mnoha omezení. Kniha, pokud vůbec vyjde, bude mít malý náklad a je psána jazykem, kterým se dorozumívá nevelká lidská komunita a i kdyby byla psána jazykem, kterým mluví větší počet lidí, může ji číst jen člověk, jiný tvor ne. Rozhodně si ji nepřečte medvěd Kodiak. Člověk se s tímto velkým kanadským medvědem běžně nesetká, ale potkává jiné lidi, potýká se s úřadem, pracuje a nakupuje a čelí problémům, které jsou v lidské společnosti obvyklé. Velký medvěd obtěžuje lidi jen zřídka, ale lidé dokáží denně obtěžovat jeden druhého, málokdy se chovají rozumně a úhrnem vede jejich stálé hašteření k tomu, že nakonec obtěžují medvědy a kdejakého jiného živého tvora. To je vážný problém. Dokud se lidi nedokáží srovnat sami se sebou, není šance, že by se dokázali srovnat s přírodou a z tohoto hlediska se vztah k prostředí značně komplikuje.

Lidé zastávají různé názory na uspořádání společnosti a ty jsou zpravidla tak odlišné, že vedou ke vzniku politických stran a různých ideových hnutí. Už sama jejich existence je důkazem toho, že tvůrci ideologií přispívají ke vzniku sporů mezi jednotlivci i skupinami lidí a z toho lze vyvodit, že jejich cílem rozhodně není dobré uspořádání lidské společnosti. Příčiny takového počínání jsou složité a podle mého názoru je nelze pochopit na základě výsledků humanistických oborů a zejména ne filosofie. Vhodnější mi připadá podívat se na jednotlivé obory lidské činnosti, například na dopravu nebo na tvorbu zákonů, zkrátka popsat některé lidské aktivity a snažit se ukázat, proč jsou takové, jaké jsou. Může být, že se vynoří nějaký princip, který je všem aktivitám společný. Zkrátka takový postup mi připadne logický, protože právě souhrn dílčích vztahů se zhmotňuje v mnoha lidských činnostech, které lidé provozují v přírodě. Kdepak jinde, když jiné prostředí než přírodní není k dispozici?

Příroda se ale chová po svém a její odezva na lidské aktivity je velmi často chápána rozporně. Bude lépe, když pro toto tvrzení předložím důkaz, vyberu třeba národní park Šumava. Tvoří ho především lesy, z velké části jde o monokulturu smrků. Lesy se rozprostírají dílem v Čechách, dílem v Bavorsku a smrky jsou napadeny kůrovcem. Obě země zvolily odlišnou koncepci zacházení s napadeným lesem. Bavoráci si řekli, že smrk a kůrovec jsou vlastně symbionty a minimalizovali zásahy do té míry, že na jejich straně se les de facto sám obnovuje. V Čechách vyhlásili kůrovci válku, ale moc jí nerozumím, protože v ní padají stromy a kůrovec si lebedí dál.

Nejsem lesní odborník a rozhodně nechci být stranický, ale bavorský přístup mi připadá rozumný. Ne hned teď, ale s výhledem do budoucna určitě. Smrk není původním porostem té oblasti, byl uměle vysázen, protože je produkční dřevinou s velkými přírůstky. Můžeme se na to dívat i tak, že smrk se přemnožil a s ním se přemnožil i jeho predátor kůrovec. Jenomže i ten by měl mít svého predátora, který by se měl množit, aby zvládl kůrovcovou kalamitu. Bavoráci možná zjistí, co tento predátor potřebuje k životu, možná, že mezi smrkový porost bude potřebné vsadit niky odlišných rostlin, ve kterých se usadí. Možná se zjistí, že smrková monokultura je v přírodě dlouhodobě neudržitelná, těžko říct, jak to dopadne. Dnes se ví málo, ale Bavoráci jsou na nejlepší cestě něco zjistit.

V Čechách už jsme něco zjistili. Rakouští Zelení se zviditelňovali prostřednictvím blokády hranic, do toho se přidaly záplavy a vlaky s dřívím z nešťastných šumavských smrků měly zpoždění a nepřijížděly k rakouským zpracovatelům včas. Vidíte, že národní park Šumava je skvělým příkladem složitých vztahů mezi námi a přírodou. Ve skutečnosti jsou tyto vztahy ještě daleko složitější, protože lidský život se mění a prostředí také. Ano, lidský život se mění, v našich časech dokonce překotně a může za to, jak všichni víme, technický pokrok, tedy aspoň na první pohled. Dřív se lidský život tolik neměnil, setrvávaly zde ustálené posloupnosti lovců, pastevců a zemědělců, ale dnešní doba je jiná. Každý se musí neustále rekvalifikovat, aby obstál na trhu práce, protože všude kolem probíhá technická revoluce. Hezké slovo, tahle revoluce, ale co vlastně znamená?

My lidé si zjednodušujeme pohled na každé dění kolem nás. Nemáme jinou možnost, protože naše vědomí není sestrojené tak, aby dokázalo současně vyhodnocovat větší počet parametrů. Prostě to neumíme a tak si pomáháme modelováním. Rozumíte, každý přírodní děj je skoro nekonečně složitý, ale my si ho zjednodušíme. Nejsme schopni sledovat rej částeček vzduchu kolem nás, ale můžeme určit jeho střední teplotu, tlak, vlhkost, směr a rychlost větru. Takhle postupujeme vždycky, z každého děje vybereme na základě zkušenosti několik parametrů a detaily nám unikají. Tím pádem neposuzujeme skutečnost, ale její zjednodušený model a i ke změnám dění jsme si zvykli přiřazovat jednoduché pojmy. Pozvolné změně říkáme vývoj neboli evoluce a rychlou změnu označujeme jako revoluční. Změna je tedy zatříděna jako revoluční nebo evoluční hlavně podle toho, jak dlouho trvá.

Řekněte někde Technická revoluce a mají vás za vzdělance. Jenže technika je zvláštní obor, je zásadně a vždycky evoluční. Technika převádí do praxe poznatky získané jednak zkušeností, jednak vědou a ani zkušenost, ani věda se nevyznačují žádnými revolučními skoky. Člověk, který jako první nasadil kolo na hřídel, měl řadu předchůdců, kteří skoro uspěli, on jenom dokončil jejich práci. Tak to chodí ve všech technických oborech a věda je také taková. Nevěříte-li mi, stačí, když přemůžete vrozený odpor a přečtete si něco z historie vědy a techniky. Nejspíš takové trápení nepodstoupíte, ale můžete si uvědomit sami: Nejdřív černobílá televize, potom barevná. Včerejší mobil zprostředkoval hovory a SMS, současný poskytuje tolik služeb, že jste z nich tumpachový.

Jistě si říkáte: Ale revoluce přece existují, třeba ve Francii nebo v Rusku byly docela slavné revoluce, učili jsme se o nich ve škole, ano, teď si vzpomínám, i v Anglii byla nějaká revoluce. Chodil ty jsi, autore, vůbec do školy?

Uklidněte se, chodil, ale také jsem samostatně četl a přemýšlel a dospěl k některým podivným závěrům. Jeden z nich se týká vzniku člověčího druhu. Snad jste informováni o tom, že podle jisté rozšířené verze prý vznikl člověk podivuhodným způsobem, stvořil ho Bůh a to prakticky hned, snad během jediného dne. Sami nahlédnete, že takový názor a takové počínání je výsostně revoluční. Řada lidí se ale přiklání k jiné verzi, pro kterou shání důkazy. Podle nich není vznik člověka revoluční záležitostí, protože on vznikl postupnou evolucí z jiného příbuzného tvora. Úplné důkazy zatím nesehnali, ale dělají na tom.

V dějinách lidstva došlo i k jiným velmi revolučním událostem. Někdo, například pan Budha, měl vidění nebo vnuknutí a přivedl na svět nové náboženství. Nejsem v náboženském oboru vzdělán, ale založení nového náboženství mi připadá jako čin excelentně revoluční. Velmi podobná situace nastává, když nějaký filosof sepíše svou představu o uspořádání společnosti, které je podle jeho názoru lepší než všechny ostatní. Na základě filosofova textu vznikne děj, který označujeme jako revoluční kvas a stává se dokonce, že dojde k společenské změně, která je rychlá a lze ji nazvat revolucí. Děti se o těchto převratech učí ve škole a vědí, že některý z nich je veden sloganem

Když všichni všechněm všechno dáme, tak budem všichni všechno mít dohromady.

Několik takových dějů proběhlo ve dvacátém století. Po převratu ubíhá čas, nový režim se etabluje a začne hnít a nový revoluční kvas je veden heslem

Nikomu nic nedáme. Každý ať se vydělá. Nebo si vydělá, tak nějak je to prezentováno.

Sami to vidíte. Na civilizovaném území, za které bývá Evropa považována, během krátké doby naprosto protichůdné tendence a to si ještě Evropané zakomponovali do dějin fašismus a Stalinovu hrůzovládu. Na jedno století docela slušný počinek a v předcházejících staletích prý to nebylo o moc lepší. Když se lidé pídí po příčinách této mizérie, tohoto zmítání ode zdi ke zdi, často se jim podsouvá myšlenka, že za všechno může stále probíhající technická revoluce. Technici z ničeho nic vymyslí tank a co pak zbývá chudákům vládcům jiného než válčit?

Je to naprostá, dokonce bych řekl velmi sprostá lež. Ani tvůrci tanku, ani tank samotný se nechovají revolučně. Tvůrce tanku je jedním z řady těch, kteří se podílí na technické evoluci a tank je jedním z projevů této evoluce. K tomu, aby byl tank použit ve válce, je potřebná revoluční myšlenka, například ta, že náš národ sestává z nadlidí a všechny ostatní národy jsou takoví podlidé, že je musíme kompletně pobít. Sami nahlédnete, že je lhostejné, jestli budeme podlidi zabíjet tanky nebo utloukat sekeromlaty, rozdíl je ale v rozsahu válčiště. Tanková armáda zplundruje daleko větší lán země než chasníci se sekeromlaty a umožňuje revolučně uvažujícím vládcům snít o dobytí kontinentu a v druhé fázi celého světa. Všimněte si ale, prosím, že jistý Alexandr Makedonský dobyl svého času obrovské území, aniž použil jediný tank. Z toho lze vyvodit, že tank sám o sobě není žádnou zárukou úspěchu.

Ale jakpak ne? podiví se mnohý čtenář. Kdyby měl Alexandr tanky, dobyl by celý svět raz dva!

Myslíte? Já vám to nechci vymlouvat, ale vžijte se do tehdejší situace. Kdesi vpředu hřmotí Alexandrovy tanky, kousek za nimi jedou vozy se střelivem a s naftou a následují opraváři s hromadou náhradních dílů, zkrátka celé potřebné týlové zabezpečení, které vzniklo technickou evolucí společně s tanky, se trmácí dobytou Indií k hranicím Barmy. Alexandr sedí večer ve stanu, tragicky si masíruje čelo a poslouchá hlášení náčelníka generálního štábu:

"Šéfe, stojí to za starou bačkoru! Naftu vozíme od Kaspickýho moře a auťáky jí na cestu spotřebujou tolik, že skoro nic nedovezou."

"Ty blbý tanky nám byl čert dlužnej," pronese důstojně vojevůdce. "Naházíme je do Gangy a Čínu dobijem na koních. Co říkáte, hoši?" rozhlédne se kolem.

"No nevím," ošívá se náčelník výzvědné služby. "Je tady problém. Zatracení čínští špióni nám ukradli dokumentaci a v Kantonu už staví fabriku na tanky. Domluvili se s Arabama, že jim budou vozit naftu na lodích."

"Ale co," pokrčí rameny Alexandr. "Holt to sbalíme a tradá zpátky. Už jsme dobili kde co. Usadíme se na nějakej čas v Persii, tam je klid a pohoda. Pamatuješ, Rambo, na tu blondýnu, kterou přivezli ze severu?

Alexandrův štáb se následně zabývá všedními vojáckými záležitostmi a vnímavý čtenář už jistě pochopil, že tanky nejsou pro Alexandra tím nejlepším řešením, protože technika je záležitost evoluční a každý výrobek má přijít na svět v určitý čas, ne dříve a ne později. Každý revolucionář musí tuto danost respektovat. Stává se, že proti sobě stanou armády zastánců revolučních idejí a tu vojíni armády reprezentující proroka Mohameda máchají křivými šavlemi, zatím co vojáci Kristovi se ohání rovnými meči. Oba proroci tady zanechali velmi revoluční učení, kterými se spousta lidí řídí dodnes, ale že by některý z nich formou drobného zázraku dodal svým stoupencům bedýnku ručních granátů, to tedy nedodal, mydlili se dál meči a šavlemi. Zdá se, že proroci se evolucí příliš nezabývali nebo možná věděli, že teď je čas na válčení meči a šavlemi a granáty přijdou na řadu až za spoustu let. Bůh suď.

Technická evoluce jako by časem nabírala obrátky, všude se něco vyrábí, stroje jsou čím dál dokonalejší a celek budí dojem revolučního děje, ale uvědomte si, co je za tím: Vyrábění a vymýšlení se věnuje daleko více lidí než dřív. Děje se to skoro na všech pevninách a ani moře už není bezpečné před zásahy člověka. Dva základní vývojové trendy, revoluční a evoluční, se z rozličných důvodů dostávají do rozporů a tak člověka napadá, že by měl jeden z nich konečně převládnout a potom by nastal klid. Jak to vlastně bylo dřív, v dobách, kdy byli ještě lidé ušetřeni revolucí a evolucí? Třeba v době kamenné, tedy aspoň na jejím začátku, museli žít v naprosté pohodě, občas popadli kamennou sekyrku, klepli s ní mamuta a měli vystaráno.

A víte, že ani tenkrát neměli lidé klid? Podle toho, co se podařilo zjistit, se ani v té době neměli nejlíp. Když se vědci rozlezli po celé planetě, narazili i na kmeny žijící na úrovni pravěku a hádejte, co zjistili? Ať byl kmen kde chtěl, vždycky se v jeho minulosti vyskytl nějaký šikula-revolucionář, který vymyslel jednoho nebo více místních Bohů. S vysokou věrohodností tedy můžeme tvrdit, že lidstvo je už od nepaměti sužováno jak revolucí, tak evolucí. Dokonce se zdá, že lidem je vrozena určitá specializace pro jeden ze dvou základních směrů, protože děti už v útlém věku jeví sklony k oborům humanitním nebo exaktním. Potom jdou na příslušný typ studia, zdokonalí se ve zvoleném oboru a vymyslí

tranzistor

počítač

jaderný reaktor

a ti druzí, jdoucí cestou věd humanitních, plodí myšlenky typu

hlad vyhání vlky z lesů

nehas, co tě nepálí

když se kácí les, lítají třísky.

Může být, že jste se rozesmáli a řekli si: Vždyť je to neporovnatelné, takový tranzistor, kdepak bychom byli bez něj? Vždyť bychom neměli počítače a všechno by se rozsypalo!

Ale nerozsypalo. Já například počítač vůbec nemiluji, pro moji práci není vhodný a setkávám se s ním na úřadech a na poště. Používám ho jako psací stroj, jinak ne. Moje zkušenost je taková, že po zavedení počítačů se na těchto pracovištích zpomalila a zhoršila práce, přibylo formulářů a čísel. Vůbec totiž není jisté, že technická novinka prospěje vývoji lidského rodu. Ostatně kdo může říct, co je vývoj? Řekněme, že ropáci zahartusí na politiky a ti prosadí stavbu daleko většího počtu silnic. Přispěje to k vývoji člověčího druhu, přispěje to k jeho symbióze s přírodou? Je jasné, že výstavba přehuštěné silniční sítě představuje obrovskou zakázku financovanou z veřejných prostředků a do hry se zapojí i ti nejvyšší papaláši. Lidu je totiž potřeba vysvětlit, že zrovna tahle akce je oním pokrokem, který nás posune dopředu a mnozí občané si nechají v následující masivní reklamní kampani vymýt mozek a za pár let se budou divit, kam že zmizel hmyz a ptáci a proč je krajina tak nezdravá.

Na tomto místě a v celém textu používám pro vrchnost všeho druhu výraz papaláši. Slyšel jsem ho už jako malé dítě a líbí se mi. Slovo to je libozvučné, skoro jako excelence, ba snad ještě víc. Není ani podlézavé, ani hanlivé. Pamatuji se, že když jsem chodil do čtvrté třídy, byl táta jednoho spolužáka přijat mezi vrchnost a hoch se ve škole pochlubil, že jeho otec už je papalášem. Spolu s kamarádem jsme mu vysvětlili, že jeho tatínek ještě není papalášem, tím se stane až po roční zkušební době a do té doby je pouhý šašaláš. Spolužák nevynikal bystrou myslí a doma napadl otce, že ho obelhal, vždyť papalášem se stane až po roce a zatím je pouhý šašaláš. Tatínek papaláš ho neprodleně surově zbil. Slovo šašaláš ale není obecně známé, proto zůstanu u vžitého termínu papaláš.

To je tedy situace! Napsal jsem, že obrovské zakázky interesují ty nahoře, tedy naše nejvíc vynikající spoluobčany. A někdo, příkladně některý úředník, se může cítit dotčen, ba co víc, dočista se urazí, jak to že si dovoluji naznačovat, že jeho chlebodárci... Nevím, co bych mu poradil, snad jen to, aby přestal číst, odhodil knihu a ještě ji pomluvil. Já se totiž chystám psát o politicích ještě daleko hůř. Politik ovšem může klidně číst dál, on přece dobře ví, kteří prezenti sedí po jeho pravici i levici a tuší, jak strašně se on a jeho kolegové podílí na devastaci života lidí i všech ostatních forem života na planetě. Takže když mám psát o vztahu mezi lidmi a prostředím, nemohu se vyhnout úřadu, právu a zákonu - pozor, tyhle dva pojmy nesměšujte a ani si je nepleťte s pojmem spravedlnost! Vliv, který mají na tento vztah právní a úřední zásahy, je velký, někdy drtivý. Kupodivu si nemyslím, že každý politik je rozený lotr, ale chová se tak, jak se chová, protože se ocitl v určité situaci, zastává doktrínu své strany a podrývá ostatní doktríny, hlasuje ve prospěch své strany a málo se stará o to, jestli takový přístup vede k symbióze života lidí a ostatních tvorů obývajících tuto planetu.

Nepřeháníš trochu? řekne si čtenář. Jakápak symbióza? My lidé tady rozhodujem a ostatní musí poslouchat! Kdo se vzepře, toho smeteme, protože lidstvo se vyvíjí a čím dál víc prosazuje a zatočí s komáry, vybije bacily a odstraní všechny pichlavé rostliny. A vůbec, na co je nám třeba nějaký pitomý brouk z Amazonky? Na nic!

Může to tak být. Může být i to, že my připadáme neužiteční a pitomí broukovi z Amazonky. Jenže my nejsme zvyklí klást si otázky tohoto typu a i když si je položíme, nedokážeme na ně odpovědět, protože takové otázky daleko přesahují duševní obzor současného lidstva. Jediný živý tvor, o kterém něco víme, je člověk a pouze jeho skutky dokážeme popsat a můžeme se pokusit dát je do vnějších souvislostí, ale nikdo tím nebude moc potěšen. Mnohé lidské počiny totiž působí samy o sobě velmi přirozeně a rozumně, ale v širších souvislostech se může objevit jiný, méně příznivý obrázek. Ten není samozřejmě žádaný, protože narušuje oficiální selanku, navíc nutí lidi k přemýšlení a to tedy vadí. Ano, vadí, protože přemýšlející člověk klade otázky a hledá na ně odpovědi a ty zatím nejsou k dispozici. Když jsem tak dumal o vztahu nás a prostředí, bylo mi od začátku jasné, že neexistuje dobrá odpověď na žádnou z otázek, které jsem si kladl. No to je situace, říkal jsem si. Čtenář čeká, že se něco doví, a kde nic tu nic. Takové psaní je pro kočku. Jenže pak mě napadlo: A na co se vlastně ptáš? Jsi schopen položit natolik kvalifikovanou otázku týkající se vztahu nás a prostředí, abys mohl očekávat rozumnou odpověď? Se žádnou rozumnou otázkou tohoto typu jsem se zatím neseznámil, o takové jsem neslyšel a nečetl. Tyhle otázky lidé zatím nezvládli, ale je možné, že nadešel čas se o ně pokusit. Vlastně je nutné se o ně pokusit a nemělo by se s tím otálet. Je pravda, že nebudou vítány ani oficiálně požehnány, protože odhalí špínu, která se soustavně zametá pod koberec. Možná, že už moc času nezbývá, protože na zničené, čtyřmetrovou vrstvou lidí pokryté planetě už se není na co ptát - všimněte si, mlčky předpokládám, že lidé nepoužijí jaderné zbraně, nebo jich aspoň nepoužijí moc.

My a ti ostatní

Mnohým z nás vadí, že se po Zemi rozlezla všelijaká žoužel, všude se hemží protivní brouci a ve vodě plave takových roztodivných potvor, že raději pijeme cokoliv jiného, jen ne tu zaneřáděnou tekutinu. Pomalu nenajdete místo, kde by nežili ti ostatní, ale prý už se na tom dělá, jednu část vyhubíme a druhou sníme a potom bude na světě dobře. Máme k tomu mandát, jsme korunou tvorstva a Člověk, to zní hrdě. Cibetka nezní hrdě a kaloň jedlý také ne, jenom člověk zní hrdě.

A ti ostatní? Řeknu vám, nic moc, ani na souši, ani ve vodě. Dvě třetiny korálů onemocnělo a třetina velryb má rakovinu a navíc kytovci každou chvíli zhloupnou a najíždí na pevninu, kde hynou. Zrovna nedávno zhloupli u Kanárských ostrovů a stav jejich mozků a tkání svědčil o rázovém šoku, žilky popraskané, rozlitá krev. Admirál ponorkové flotily, která tam zrovna měla manévry, říkal, že oni nic, oni muzikanti, nenene, blebleble, blbí kytovci se prostě polekali sonarů a upalovali k hladině tak rychle, že nezvládli vyrovnání tlaku. No vidíte, jak se to dá přirozeně vysvětlit. Kytovci nezvládli vyrovnání tlaku, zřejmě byli toho dne ve vodě poprvé. A je vymalováno. Zase jedno úřední blebleble.

Tihle velcí mořští savci mají namnoze větší a také složitější mozky než my, takže by jimi měli myslet, snad i lépe než my, ale chyba lávky. Kromě ztřeštěných sebevražd umí pouze hvízdat. Naši vědci jsou velice schopní a nahráli zpěv velkých kytovců, nahrávka vyšla, kdysi jsem ji vlastnil a poslouchal nezvyklé zvuky, které se šíří mořem tisíce kilometrů daleko. Když si tu nahrávku poslechnete, hned uhodnete, že nejde o žádnou řeč, jenom o jakési hvízdání, my lidé se přece v řeči vyznáme a hned poznáme, kdy se mluví a kdy se hvízdá.

Zpívají i myši. Ptáci samozřejmě také, o těch se to ví, ale myší zpěváci byli odhaleni teprve nedávno, protože zpívají ultrazvukem. A představte si, že myší sameček, hajzlík jeden, si vymyslí svou vlastní písničku! Lidé si obvykle písničky nevymýšlí, ale papouškují ty, které vymyslel někdo jiný.

I vědci poznali, že kytovci jenom hvízdají, ale protože jsou velice chytří, rozeznali ve hvízdání kytovců i určité signály. Víc sice nerozeznali, ale i tak můžeme být na naše vědce pyšní, že ano? Objevili přece, že kytovci užívají signály a tímto zjištěním nás lidi uklidnili. Představte si, jaká patálie by nastala, kdyby vědci objevili, že hvízdání kytovců je ve skutečnosti jejich dorozumívací jazyk! Něco takového přece nelze připustit! Jenom my lidé mluvíme, protože jsme obdařeni rozumem a ten všem ostatním chybí. Rozsáhlá skupina lidí navíc tvrdí, že jsme navíc obdařeni kouzelnou substancí jménem Duše, ale všichni ostatní tvorové jsou sestrojeni jako bezdušoví. Tuto informaci získali lidé naprosto věrohodným způsobem, od osvícených proroků. Ti se ji dověděli prostřednictvím vnuknutí a jakmile se z něj zotavili, hned šli a vyprávěli o tom každému kolemjdoucímu.

Řeknu vám, že lidem odlehlo, když přišli proroci s vynálezem Duše! Před proroky bývávalo všelijak, lidé vyznávali všelijaké animistické kulty a na stěny jeskyní malovali gazely, zubry a mamuty. Dnes už se chovají rozumně a na stěny umělých jeskyní zvaných chrámy malují docela jiné obrázky. Ale všechno má svůj líc i rub. Představte si, že mezi námi žijí lidé, kteří tvrdí, že tenkrát, před proroky, bývávalo líp, lidi prý žili v souladu s přírodou a s těmi ostatními, byli jejich symbionty a dnes už symbionty nejsou, naopak, ve srovnání s těmi ostatními se chovají jako rozumu zbavení pitomci. Přiznám se, že s nimi v mnohém souhlasím, ale uvědomuji si, že takové rouhačství nemůže být prosloveno jen tak, bez argumentů. Navíc mám zkušenost, která pro nás lidi nevyznívá příliš lichotivě a dá se popsat velice stručně.

Většina lidí uvěří každé dobře propracované reklamní kampani.

K tomuto názoru jsem se dobral postupně a stojím si za ním. Začalo to už v dětství. Táta mého kamaráda byl policajtem, poctivým policajtem, takže ho komunisti vyhodili, ale než to stačili udělat, podílel se na likvidaci podvratných knih. Tuto práci provedl bezchybně a jeho domek byl napěchován podvratnou literaturou. Nejprve mi nechtěl půjčovat knihy domů, protože můj táta byl v komunistické straně, ale brzo poznal, že ze mne komunista neroste a já jsem četl a četl. V době, kdy Stalinova masivní reklamní kampaň zblbla kde koho, už jsem věděl, že svět není takový, jaký popisují pánové na tribunách. Dodnes takový není. Myslím, že není v lidských silách poznat realitu světa kolem nás, ale je možné vymanit se z působení reklamních kampaní a utvořit si na každou z nich vlastní názor. Ze začátku nebude bůhvíjaký, protože k tvorbě vlastního názoru se musí člověk propracovat a navíc nezůstane neměnný, protože když se na něčem pracuje, mění se to. Jistě si řeknete, že když už máte obětovat čas a investovat duševní námahu, měli byste mít ze zvolna se tvořícího vlastního názoru nějaký hmatatelný užitek, je přece logické, že za námahu musíte získat odměnu.

Logické? Logické je, že jedna a jedna jsou dvě, že ano? Schválně, zapněte počítač, vyvolejte program Kalkulačka a ťukejte: 1 + 1 =. Dvě, oznámí počítač. No vidíte, a není to pravda. Vlastní řeč, užívaná uvnitř počítače, je binární Booleova algebra a v té platí, že 1 + 1 = 1. Takhle se to má v životě s logikou, ta pravá bývá mnohdy skrytá nebo přeřvaná sdělovacími prostředky. A odměna za námahu? I ta bude, ale může vám ze začátku připadat nezvyklá. Možná jste televizní divák a celé hodiny civíte na telenovely, cítíte příjemné pocity a určitou malátnost, protože telenovely jsou sestrojeny tak, aby v divákovi ani náhodou nevyvolaly myšlenku.

Před nedávnem vědci tvrdili, že lidský mozek se vyvine a když je hotový, začne chátrat a až do smrti to s ním jde z kopce. Podrobnější zkoumání však ukázalo, že mozek, pokud je užíván, se vyvíjí po celý život. Může ho postihnout degenerativní choroba, to ano, ale zůstane-li zdráv a je užíván, zůstává plně funkční. Takto se vám mozek odmění za to, že ho užíváte k vytvoření vlastního názoru. Když s tím začnete, za pár dní zjistíte, že váš život je ochuzen o sledování telenovel, prostě už nedokážete vychutnat jejich půvab, protože scény, které vás ohromovaly citem a dojemností, vás náhle rozesmávají a připadají vám vynikající svou nechtěnou groteskností.

A kdyby jen to! Získáváte praxi a mozek se učí nezávisle přemýšlet. Máte zahrádku, na ní rostou třešně, zrovna letos jsou osypané úrodou, ale ti špačci! Přitáhne hejno špačků a klove a klove, pakáž jedna mizerná! Na stromy jste navěšeli všelijaká strašidýlka, ale kampak na ně! Čepýří se, hádají se mezi sebou a pořád klovou. Fuj!

A najednou váš mozek, který se zvolna zahřívá na provozní teplotu, zplodí myšlenku: Co je vzájemně znesvářit? Beztak jsou hašteřiví, skoro jako poslanci, proč toho nevyužít? Seženete dokumentaci a pak řežete prkýnka a vyrábíte budku pro špačka, Letos to možná nestihnete, ale příští rok zjistíte, že na špačky platí jedině špaček. Ten váš vyletí z budky, usadí se co nejvýš a povykuje, hlídá a uhlídá. Na své teritorium nepustí jediného cizího špačka a počet naklovaných třešní klesl na minimum.

Poznámka. Vinaři na Moravě mají velké problémy se špačky. Proč asi? Inu proto, že špaček si hájí své území jen v době hnízdění. Třešně ubrání, víno ne.

No vida, řeknete si, kdo by to do té přírody řekl? Ona má snad nějaká svá pravidla nebo co? Já se s nimi ve městě nesetkám, leda přes víkend na zahrádce, ale případ špaček byl rozhodně zajímavý. Možná, že i padlí, které sužuje květiny vaší paní, i když na ně stříká jeden chemický prevít za druhým, má v přírodě svého špačka, jenže jak udělat tak malou budku, aby vyhovovala špačkovi na padlí?

Začnete se pídit po informacích a zjistíte, že padlí chutná žlutým sluníčkům a jejich červení příbuzní loví mšice, ale v tom jim zdatně konkurují sýkory modřinky. Sluníčkům se ale v naší době moc nedaří, protože lidé kolem sebe stále rozstřikují tuny chemického svinstva a sýkora modřinka zase potřebuje budku s otvorem nejvýš 28 milimetrů, pokud bude větší, vyžene odsud malinkou sýkorku jiný pták. Často to dělají vrabci, počítám, že zabírání bytů odkoukali od lidí, ale nemyslete si, že mají na růžích ustláno! V této době hynou a vymírají a neví se proč. Možná proto, že zobou zbytky ze supermarketů. Myslí si, chudáci, že nalezli potravu a zatím se cpou ochucenou umělou hmotou a ta jim nesvědčí. Lidem také nesvědčí, ale vydrží o něco víc než vrabci.

Otevřel se před vámi fantastický svět. Ti ostatní, kteří žijí na této planetě souběžně s námi, mají podivuhodné schopnosti, které se současná věda snaží nějak vysvětlit, ale moc jí to nejde. Vědci mají hodně spadeno na ptáky, zajímá je, podle čeho se orientují a prý podle magnetického pole Země. Tohle je zajímavé, protože jiní vědci zjistili, že magnetická polarizace planety se v minulosti už mockrát změnila a ptáci už tady jsou hodně dlouho. V čase změny polarizace ptáci nepochybně bloudili a když skončila, usadili se na jihu místo na severu. Vzápětí němečtí vědci umístili ptáky do magnetického pole a oni byli zmatení, z čehož je hned jasné, že se orientují podle magnetického pole. Jiní vědci šli ještě dál a umístili ptákům na zobáky malé magnety a oni byli zase zmateni. Člověk by si myslel, že zmatený pták je opakem ptáka orientovaného, ale není vědec a tak nic nechápe. Například vědecký závěr, že ptáci mají v zobácích malé železné magnety. Jsou tak malilinké, že je zatím nenašli, i když se moc snažili, ale musí tam být, jak jinak? Zajímalo by mne, kdy vědci nalepí nějaké magnety na zmatené lidi a zjistí h...

Před pár lety vědci v Americe zjistili, že lidé mají v mozku malé magnety, Proč tam jsou není současné vědě jasné, ale jsou tam. Tahle vědecká parta by možná dokázala zjistit, že i ptáci mají v mozku magnety a orientují se, ale potom jim začne být divné, proč se neorientují lidé. Možnou příčinou může být, že nám v průběhu vývoje na rozdíl od ptáků upadl zobák. Takhle to nejspíš bude.

Já se vědcům nevysmívám, tak si prosím předchozí text nevysvětlujte, chci jen zábavnou formou ukázat, že při objasňování nezvyklých schopností živých tvorů, člověka nevyjímaje, věda často selhává. Objevují se sice náznaky nové fyziky, ale současná věda je konzervativní a prožívá smutnou dobu stagnace. Aplikuje to, co bylo objeveno před sto lety a není schopná (a ani ochotná) přistoupit na něco nového. Pokud dospějete do stadia skutečně fungujícího mozku, sami přijdete na to, že mnohé schopnosti živých tvorů ve vás vyvolávají revolučně nové myšlenky. Budete přemýšlet o mravencích a řeknete si No vida, tak mravenci se ohmatají a hned chemicky poznají, že jde o kolegu a nekousnou ho. Divné. Když jim umře královna, běhají úplně zmateně, jako ti ptáci s magnety na zobáku. Královna tedy vyrábí celou jejich chemii? Ale prosím vás, v tom případě by musela smrdět jako autodrom! Co když se mravenci dorozumívají nějak jinak, třeba telepatií nebo jak se tomu říká?

My a životní prostor

A celý svět bude jednotný.