Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Vasil Roman

Bubáci troufalého nádeníka

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Bubáci troufalého nádeníka

Bubáci troufalého nádeníka.

Vasil Roman

UPOZORNĚNÍ:

Osoby a jejich osudové příběhy v této knize jsou výplodem fantazie autora. Jakákoli podobnost se skutečnými jmény, událostmi a prostředím je čistě náhodná.

Český Těšín 2004

Vasil Roman

ULIČSKÝ ČERT.

Psát o čertech je věc velmi ošidná, hlavně tehdy, když si autor uvědomí, že se už dávno před ním touhle tematikou zaobírali nejlepší mistři pera. Přesto málokterý odolá pokušení zkusit přijít v pekelné záležitosti s něčím novým na téma: Namaluj čerta na zeď! Zkusil jsem to i já. Zda se mi zdárně povedlo přispět k obohacení pestré palety podobně laděných příběhů, nebo jen k omílání již napsaného, ať laskavě posoudí odborníci. Já mohu pouze říct, že čert, o němž bude následující vyprávění, v Uliči, na stropě cerkve (dále jen kostel) skutečně namalovaný byl.

Je možné, že ve fabulaci děje se může lecos jevit obehraně, ale ujišťují vás, jestliže je tomu opravdu tak, stálo se to neúmyslně, neboť není možné, aby samostatně (bez konzultace s odborníky) píšící autor mého vzdělání, měl přehled o všech významných prácích s tímto zaměřením.

I.

ROK TISÍC DEVĚTSET...

Z otevřené chrámové lodi se ozýval nepravidelný klepot. Desítka chlapů, pod vedením staršího vesnického tesaře dokončovala stavbu osmimetrového lešení, dosahujícího. až těsně pod klenbu stropu , na němž byly namalovány pravoslavné náboženské motivy, včetně pochmurného, rozsáhlého malířského výjevu pekla s veškerou řádící čeládkou.

Pop Michal měl co dělat, aby se po příkrém svahu vyšplhal ke kamennému svatostánku ověřit si průběh stavby. U rozevřených mohutných dveří zůstal stát. Potřeboval se pořádně vydýchat. Dostatečné množství čistého vzduchu mu však nebylo dopřáno, v plicích ucítil dráždivý účinek jemných částeček pilin, valících se z útrob kostela, svědčících o tom, že parta tesařů nezahálí. Mávajíc rukou jakoby odháněl mouchy, vstoupil dovnitř a rozhlédl se. I jeho nezkušené oko pochopilo, že stavba je u konce. Dělníci shazovali z lešení přebytečné desky, odřezky dřeva, hřebíky a jiný nepotřebný materiál.

"Konečně se může začít!" řekl spokojeně. "Nadešel tvůj čas!" Pokračoval o poznání vzrušenějším hlasem, hledíc na čerta oplzle se šklebícího ze stropního pekla. Nespouštíc oči ze satana, provokativně, zahálčivě se opírajícího o vidle s třemi bodly a dle jeho soudu posmívajícího se mu, zamířil tápavě k mistru tesaři.

"Malíři čekají na faře. Kdy je mám poslat nahoru?" Zeptal se duchem nepřítomný.

Mistr zpočátku nechápal, že mluví k němu, neboť duchovní, napolo zhypnotizován, neustále visel pohledem na pekelníkovi, stojícímu v popředí malby. Pochopil, až pop otázku tiše zopakoval.

"My končíme, Otče. Zanedlouho, tak kolem půl třetí, mohou začít. Mezitím, než dorazí, ještě po sobě uklidíme a vyneseme ikony."

Pop zaujatý čertem, jen zčásti porozuměl co mu říká. Kdyby pozorně poslouchal, sotva by souhlasil, aby obrazy svatých vynesli před kostel. Jistě by nařídil, odstěhovat je do sakristie k jiným artefaktům. Takhle jen přikývl, plně zaznamenal jen první část odpovědi. S rukama sepnutýma na bedrech zadumaně zíral na bestii uvězněnou na stropě. Ani nevěděl pokolikáté zkoumá obraz vůdčího netvora, na němž pokaždé objevil něco nové, těžko vysvětlitelné, ale zato vždy o moc odpudivější. Teď například, se mu zdálo, že chlupatý, krvavěoký, kopytnatý prevít na vteřinku pohnul huňatým ocasem, a že z ohyzdné tlamy mu povylezl jazyk, k nestoudnostem vyzývajícím gestu.

"Br, br," otřásl se odporem. Nebýt postavení, jež mu velelo chovat se slušně, s chuti by si odplivl. Pokorný ke svému stavu, se pouze opovržlivě zadíval do nenávistných, prolhaných, pichlavých čertových očí, jež dodávaly, téměř pětimetrové, tmavošedé obludě neuvěřitelně brutální, krutý vzhled, od nichž se každá čistá duše musela zhnuseně odvrátit s pocitem úzkosti, zmítajíc se hrůzou a děsem v nevýslovném vnitřním napětí a zmatku.

Před rokem, v létě, kdy byla malba dokončená, všichni věřící, včetně popa, byli výjevem zcela nadšení a to jen do chvíle, než pocítili účinek satanovy vizáže na vlastní kůži. I ty největší "kacíře", jež kostel nebrali vážně, kteří kostel navštěvovali jen o svátcích,pohled do satanova obličeje zdeptal natolik, že je přešlo pokušení páchat zlé skutky. Panický strach a hrůza, které se pak uhnízdily v srdcích lidi, zanedlouho vykrystalizovali v úvahu o nápravě nežádoucího stavu odstraněním malby. Peklo bylo příliš kruté! Od chvíle, kdy na věřící začal ze stropu "zářit" jeho hadí, až do morku kosti pronikající úsměv, měli všichni, kdo na něj pohlédli mučivě strašidelné noční můry. A tak není divu, že kostel zel prázdnotou. Po setmění nikdo nevycházel ven, strach z ďábla vykonal své.

Po několika měsících, za nadšené podpory většiny věřících, pop prosadil záměr malbu odstranit, ačkoli po profesní, umělecké stránce, byla nadmíru vydařená. Čekalo se pouze na roční dobu, která právě nastala.

Ještě téměř minutu vzdoroval neúprosnému, drtivému pohledu knížete temnot. Pak znechucen mrzkou provokací souboj pohledů vzdal. Ukázal čertu záda a v pochmurné náladě se vrátil na faru.

Jakmile pop odešel, tesařský mistr nařídil vystěhovat ikony. Předchozí netečný popův postoj si vysvětlil jako souhlas. Oba netušili, že takto odbytá domluva bude mít hlavní podíl na pozdějších záhadně vyhlížejících událostech, které rozbouří, už i tak narušenou pohodu vesnického života.

Velká stěhovací pouť svatých se rozjela. S bohabojnou pokorou a úctou, bázlivě, opatrně je po jednom přemísťovali před chrám a u vchodu, vpravo ode dveří, je opírali o zeď v pěti stojících řadách šikmo na sebe. Průvod dočasných bezdomovců uzavíralo, od ostatních obrazů, podstatně rozměrnější zarámované zpodobení vousatého modrookého stvořitele se svatozáří nad carskou korunou, držícího v levé ruce knihu hříchů (nebo písmo svaté?) a v pravé husí brko, nímž si hříchy svých oveček zapisoval. Kdyby se nyní, na něj někdo soustředěně zadíval, možná by ve vzezření obličeje zpozoroval nechuť opustit bojiště.

Kostel najednou osiřel. Holé zdi působily neskutečně tísnivým dojmem, který dotvářela a umocňovala téměř obživlá pekelná scenérie na stropě. Zdálo se, že Lucifer v popředí, se nachází v radostném vytržení z vítězství, a že v troufalosti, co chvíli sestoupí na zem. Škodolibý, triumfální úsměv, jež záhy vystřídala pomstychtivost a všesvětová nenávist, výmluvně dávaly najevo: "Hleďte ubožáci, zvítězil jsem, teď je s vámi konec! Váš ochránce vás zradil, teď mi už nic nestojí v cestě vzít si vaše duše a shodit je do pekel."

Muži završivší svojí práci vynešením posledního svatého, měli u srdce nepříjemné pocity. Poprvé viděli posvátné obrazy v tak neuctivé poloze, poukládané na sebe jako obyčejné dříví určeno ke spálení. Jen pohled na majestátný obličej vládce světa, z něhož, přese všechno, vyzařovala láska, shovívavost a naděje, dokázal tento mrazivý pocit zmírnit. Zde, vedle něj se cítili v bezpečí. Zpět do kostela se už nevrátili. V duchu litovali malíře. Ovzduší uvnitř lodi najednou působilo dojmem, jakoby bylo přesyceno neviditelnou, pekelnou,deptající energií. Některým přišlo nevolno. Útěk byl nejrozumnějším řešením. Nesmírně tak učinili.

Cestou na faru se v duchu modlili. Asi v půli trasy potkali malíře. Prohodili mezi sebou jen několik slov, ale i z těch mohli malíři usoudit, že něco není v pořádku.

Po celé odpoledne, pak v napjaté atmosféře, bez jakékoli ochrany svatých malíři přemalovávali strop. Vše šlo hladce, až do chvíle, kdy došla řada na Lucifera. Prvnímu z malířů, jež si troufl na něj vztáhnout ruku, při pohledu zblízka do obličeje strachem vypadla z ruky štětka. Měl pocit, že ho oči propálí. Chvějící se uskočil, jakoby ho uštkla zmije. Kolegové jen z povzdálí vyjeveně koukali. Další se pak k podobizně neodvážil. Sestoupili z lešení a radili se. Nakonec rozhodli poslat nejmladšího z nich - učně Nikolku pro popa. Je to přece duchovní, ať si se satanem poradí sám. Asi za půlhodiny se skutečně dostavil. S kritickými poznámkami na adresu tesařů, kvůli vyneseným obrazům, přistoupil ke kouřící partě postávající u ikon.

"Co se děje?" zeptal se a postupně jim po jednom pozoroval obličeje. Svěsili hlavy.

"Bojíme se ďábla!" špitl tiše mistr.

"Aha." chápavě pokýval hlavou pop.

"To se dalo čekat." řekl zasmušile.

Nic jim nevyčítal. Uvědomoval si, že tady nic nezmůže. S pověrčivostí lze těžko něco dělat, zvláště v těchto končinách.

"Kde se to zaseklo?" zeptal se věcně.

"U toho... mh... u Lucifera. Nedovolí na sebe šáhnout." sdělil mistr se stydlivě skloněnou hlavou.

"No dobře, zkusím to zvládnout sám, vy mi jen pomůžete vynést na lešení potřebné věci." ukončil pop krátkou rozmluvu. Pohybem ruky naznačil, aby ho následovali. Vešel do kostela. Na ďábla odmítl, co by jen pohlédnout. Přímo mířil do sakristie. Za chvíli se vrátil s potřebnými pomůckami. Pomalu vyšplhal na lešení. Za ním opatrně vylezl malířský mistr nesoucí v nádobě kropáč na svěcenou vodu, velký krucifix, namíchanou barvu a kulatou štětku. Pop si vyhrnul rukávy. Vyzbrojen kropáčem a štětkou, byl připraven smazat čerta se světa. Poprvé v životě musel okusit tělesnou práci. Jiný by zaváhal, ale on se s chuti zakousl do ďábla.

Párkrát pokropil svěcenou vodou zuřivého štětináče, před oči mu nastavil krucifix a hromovým hlasem zařval: "Ve jménu Pána Boha tě vyzývám, ustup satane, ať boží dům ,může opět sloužit stvořiteli." Poté, vztekem pokřivenou tlamu, přetřel žlutavou barvou. Malíři z povzdálí se zatajeným dechem očekávali výsledek. Vypadalo to, že je ďábel pryč. Ale za chvíli, jakmile barva trochu oschla, se strašný netvor na povrch opět vrátil. Všichni užasli. Nemohli uvěřit, že na obraz nepůsobí popova zaklínadla, ani že nechytá barva. První se z ohromení vzpamatoval pop. Odhodlaně znova přistoupil k obrazu a provedl předešlý postup. Situace se opakovala. Ďábel opět vyrašil na svět v celé své "parádě". Duchovního to popudilo. Zaklínal a natíral. Natíral a zaklínal. Jako smyslu zbavený dotíral na běsnící potvoru. Celý upocený a unavený k spadnutí, to nakonec vzdal. Sedíc na podlaze lešení nenávistně hleděl na svého dočasného přemožitele.

Ďábel se posmíval, zabodoval. Probudil ve svatem muži spícího čertíka.

"Nechce se nechat pohřbít." řekl jen tak pro sebe. Pak oslovil přihlížející. "Podívejte se, jak se vzteká... Ale já, já na něho vyzraji!" Řekl výhrůžně. Zamyšleně se ještě jednou podíval na netvora a pak mu hlavou prolétla spasná myšlenka:

"Seškrábu tě! Přísahám, seškrábu tě, pěkně špachtlí z tebe stáhnu kůži!" Nahlas bojovně doložil:

"Uvidíme kdo z koho!"

Jen co to dořekl výraz v pekelníkově obličeji se rázem změnil k nepoznání. Zdálo se mu, že řečené ďábla pobavilo a zároveň potěšilo. Zarazil se, nevěděl co si má o tom myslet.

"Proč se najednou usmál? Nezdálo se mi to? Proč by ho to mělo potěšit? Má snad blechy, že touží poškrabat?" kladl si otázky.

Přes malá asi metrová okénka půlkruhovitého tvaru bylo vidět, že se den nachyluje k večeru. V kamenném studeném kostele pomalu přebírala vládu tma.

"Dnes už toho necháme ale zítra... zítra..." větu nedokončil. Zahrozil rukou čertovi a vyzval partu malířů k odchodu. Pomalu slezli z lešení. S přibývající tmou sílil i neklid v duších všech přítomných. Jako zbití psi s poraženeckou náladou opustili pekelníka, nyní vládnoucího kostelu.

Duchovní otec měl neklidné spaní, před očima neustále viděl satanášův radostný úsměv, který se objevil (a objevil se vůbec?) poté, když se zmínil o seškrabování. "Co jen má za lubem, ten pacholek?" Lámal si hlavu dlouho do nocí.

"Teď už to zůstává na vás!" Řekl předákovi. "Abychom tu hrůzu měli co nejdříve z krku, pošlu vám oběd nahoru. Po odpolední modlitbě se přijdu podívat na výsledek. Na nové, doufám, že přívětivější peklo."

Malíři sborově přikývli, pak se, pobrukujíc motlitby, dočasně zbavení strachu, pustili do práce.

II.

Když už jsme u duše, musíme se zmínit o jedné události, která pak dlouho zaměstnávala dědkovou mysl.

"Ach, ty ženské stračí pudy!" zamumlal. Těžkopádně vstal se štokrlete a šel ji oproti.

III.

IV.

"Snad neviděla čerta?"

V.

VI.

VII.

VIII.

"Odhalil?"

ČAS ODPOČINKU.

RÍŠA, SKŘET A MODRÁ KNÍŽKA.

I.

II.

III.

IV.

SLÍDIL.

STARÝ HUSAR.

I.