Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Marek Sušický

Pomsta hackerů

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Pomsta hackerů

Pomsta hackerů

Marek Sušický

Chapter one – Těžký život hackera

Let letadlem probíhal opravdu dobře, nemohl jsem si na nic stěžovat. Letuška před okamžikem prošla kolem mého sedadla a obdarovala mě svým úsměvem. Ačkoliv vypadal jako upřímný, tak si nemohu být absolutně jistý.

Rozhlédl jsem se, zda mě nikdo nesleduje. Je to paranoidní, i když jako každý, který se pohybuje na hraně zákona mám neodbytný a vtíravý pocit, že mě všichni sledují. Určitě tomu tak není.

Pouze nějaká postarší babička v bílém pleteném svetru se na mě pořád dívá. Při drobné konverzaci před několika okamžiky mi prozradila, že jí připomínám jejího zesnulého muže, když se poznali.

Ani její pohled mi však nemůže zabránit, abych otevřel svůj notebook Acer. Nikdy na tuto značku nedám dopustit a vždy jí dám přednost. Saša, což je jeden z mých nejlepších kamarádů a zároveň dá se říci kolegů mi doporučuje přejít na jiný. A hlavně nechat Windows být. V této oblasti na jeho rady výjimečně nedám, protože jak se říká zvyk je železná košile.

Na obrazovce blikl obvyklý nápis “Vítejte“ a načetl se systém. Abych si zkrátil čas čekáním, než se úplně načte, tak jsem se rozhlížel po okolí. Letuška postoupila o několik řad do zadu a babička se začala bavit čtením knihy “Harry Potter“.

Otevřít poštovního klienta bylo dílem okamžiku a teď jsem již očima projížděl došlé zprávy. Tu a tam jsem narazil na předmět: “Vyhrál jste!“, nebo jiný hlásal: “Váš bankovní účet nabourán!“. Ten mě zrovna zaujal, ale teď nemám čas, přečtu si to později.

Konečně narazím na to co jsem hledal: “Your bot was successful.“ Což v překladu znamená něco jako, že můj robot dosáhl úspěchu, nebo tak nějak. Angličtinu sice ovládám na dobré úrovni, ale tyto základní věty prostě používám ve své mluvě v originální znění. A bez titulků, protože všichni lidi se kterýma jsem ve styku tomu rozumí.

V tu chvíli ze mě spadla veškerá tíha a na rtech mi hrál úsměv. Hahá! Tak ruští programátoři přece jen zanedbali zabezpečení webmailu a můj bot si tam klidně mohl pohrát se systémem. Systémové příkazy, jak se lze dočíst dál, byli všechny úspěšně doručeny. Oh, tak tohle jsem nečekal, mohu být bez obav.

Nic mi teď nebránilo pěkně a uvolněně se roztáhnout po sedadle a usmát na lidi kolem. Jejich nepřítomné výrazy mi přišli k smíchu. Já jsem na ně vyzrál. Hahá! Raduji se stále v duchu. Proč také ne? Jestli se vše povede, tak mi konečně ruská vláda zaplatí to co mi slibuje a ani o tom nebude vědět, snad.

Po pár minutách jsem obrátil pozornost opět k notebooku. Rychle jsem přejel ostatní maily a zavřel klienta.

„Na to bude dost času“ zašeptal jsem si pro sebe. Rychle jsem spustil provizorní prográmek, pro zadávání příkazů mé botnetové sítě a začal kontrolovat.

„Tak kolik právě mám počítačů online?“ položil jsem si otázku a mé prsty se automaticky rozběhly po klávesnici a vyťukaly jednoduché příkazy. “133 541“ poslal mi informaci pronajatý server v Jižní Koreji. „Slušné..“ uznale kývnu hlavou a šeptám si pro sebe.

„Podařil se Vám nějaký obchod pane, že se tak usmíváte?“ zeptala se mě stařenka s úsměvem na tváři. Zvedl jsem oči od monitoru a pohledem přejel k ní.

„Ano jistě.“ Pohotově jsem jí odpověděl a vrátil úsměv „Právě mé akcie ztrojnásobili hodnotu.“

„To jsem moc ráda“ pokračovala v započatém rozhovoru „mohu se zeptat za kolik by jste teď je mohl prodat?“ Opět jsem se usmál a sklopil pohled k monitoru.

„Můžete.. A právě teď? Byl bych milionář. Vlastně již jsem.“ Stařenka jen kývla hlavou a se znatelným smutkem v hlasu odpověděla:

„Můj muž vlastnil ropnou firmu a když jí prodával, tak dostal stamilióny dolarů. Ale pak je investoval, říkal, že je to skvělý projekt... Nebyl.“ na chvilku se odmlčela a přemýšlela. „Firma zkrachovala a nám dohromady zbyl, pouhý milion a půl. Ale to stačilo a po jeho smrti stále stačí.“ Vypadalo to, že stařenka chtěla mluvit dál, a tak jsem ji musel zastavit.

„Počkejte prosím. Mám tu něco důležitého.“ Ona pouze přikývla a dál se věnovala knize. Hleděl jsem na monitor a nestačil se divit. Počet připojených lidí ubýval nebezpečným tempem, než aby to byla náhoda. „106 210“ neúprosně svítilo a další aktualizací se číslo snížilo. Neváhal jsem ani sekundu navíc a začal jsem psát příkazy. Asi se nějaký další maník bavil tím, že mi ničí moji síť.

Rychle dopisuji poslední řádky a odesílám do sítě.. Číslo připojených se stále snižuje, ale číslo „zabezpečených“ počítačů roste. Raději jsem zavřel notebook, protože na tohle nemám nervy a podíval jsem se ven k okna. Kolem letadla není nic jiného než jen mraky, ale i tak mě ten pohled uklidnil. Jeden mrak, který teď byl nedaleko, ba to vypadalo, že si na něj mohu sáhnout, tak ten vypadal jako pirátská loď, která plula po mořích v dobách dávno minulých.

„Špatné zprávy?“ prohodila stařenka a doufala, že naváže na předchozí rozhovor.

„Bohužel ano.“ odpovídám k její radosti „někdo se snaží srazit cenu akcií nelegálním způsobem.“ Stařenka se pouze usmála, obrátila pozornost ke knížce a poznamenala: „Co je legální a co ne určují pouze lidé u moci.“

Pozdvihl jsem obočí a chvilku přemýšlel nad významem jejích slov, ale pak jsem se neudržel a pohlédl na obrazovku. Čísla se vyrovnala a výkyvy jsou již v normě.

Viditelně jsem si oddechl.

Prográmek nechám raději otevřený a otevřu též klienta. „Jak jen byl ten mail co mě tak zajímal..“ tiše si povídám pro sebe a prohledávám seznam. Po chvilce ho najdu.

„Tak se podívejme copak se mi stalo s účtem. “ pořád si neslyšitelně šeptám a nepatrně usmívám. Na monitoru se objeví řádky textu pro oblbnutí, to důležité se skrývá v posledním:

„Pro napravení Vás musíme požádat o čísla karty a Váš PIN kód na této adrese.“ A tam je vepsán odkaz na web. Pro pobavení tam pošlu jednoho bota na sledování, aby měl radost. Ale musím uznat, že zvolil dobrou taktiku. Předstírat, že jim někdo vykradl účet a poslat omluvu s tím, že se to pokusí napravit. Postavit stránky, které vypadají stejně . A tak ten účet doopravdy vykrást. Bravo musím smeknout určitě se ti podaří, tak... no budu-li upřímný 13 z 1000 lidí napálit. Taktika sice není nová, ale ještě není tolik okoukaná. Avšak takhle jsem to nikdy nechtěl dělat. I když jsem hacker, tak by se dalo říci „poctivý“. Bohatým beru. Ale na chudé... nu občas dám něco na charitu, to ano.

Obrátím pozornost k letadlu. Zde je vše zatím tak, jak by mělo být. Letuška dokončila obchůzku a teď nejspíše s ostatními letuškami někde popíjejí v ústraní. Tam se určitě smějí například tomu, že někdo má růžovou košili a zelené kalhoty. Při téhle myšlence zase jsem se usmál a protáhl jsem se. Naposledy jsem obrátil svůj pohled k notebooku, zavřel oči a snažil se spát.

Před očima sem měl vidinu nové práce.. Sašu. Alexe... Igora...

Prestižní...práce. ... Podaří ... se nám....... to. ... Určitě.

Již nevydržím déle vzhůru a usnu.

„...venku je příjemných 17 stupňů a svítí sluníčko.“ pomalu se probouzím a nechápu co se děje. Kolem mě je nějak moc hluku.

Až teď mi to všechno došlo. Jsem na místě! Super. Zvednu se, vezmu si kufry a notebook.

„Tak nashledanou a přeji dobré obchody.“ chvatně se se mnou rozlučuje stařenka. Rozloučím se s ní také a vystoupím z letadla. „Konečně tady.“ opět si zašeptám pro sebe a kráčím opatrně po hale.

Po všech možných i nemožných kontrolách a dohadováních, že jsem počestný obchodník, konečně sedím v taxíku.

Řidiči předám adresu a plynulou ruštinou ho ujistím, že tam opravdu chci. Cesta Moskvou probíhá docela rychle, bez větších problému, když řidič nečekaně zastavil před nenápadným domem a já žasl. Vystoupil jsem a vzal si své “cestovní vybavení“.

„Je to opravdu tady?“ otočil jsem se zpět do auta na řidiče. On jen pokrčil rameny a odpověděl: „Dělám co umím pane. Dal jste adresu, odvezl jsem vás. Je to váš problém, že to není nóbl.“ dořekl, šlápl na plyn a ujel pryč. No co mohu dělat. Nezbývá mi nic jiného, než zaklepat. Zaklepu...chvilku čekám a nic. Že by Saša spletl adresu?

Zkusím to znovu. Chvíle napětí a ... zase nic.

„Tak sakra otevři!“ vykřikl jsem česky na celou ulici. Nic se však nestalo. To jsem již nevydržel a začal se chvatně rozhlížet po okolí. A hle! Zde pod nějakým stromem ležela celá hromada drobných kaménků. Několik jsem si jich vzal, nacpal je do kapes a začal jsem je házet do všech oken. Až, když jsem měl jistotu, že jsem všechny zasáhl, vrátil jsem se ke vchodu.

Po chvilce se líně otevřeli dveře a vykoukla na mě tvář zarostlého Rusa a ten odpověděl: „Da?“ Přejel jsem ho pohledem a odpověděl: „To jsem přece já, Sašo. Pusť mě dovnitř.“ Saša zamrkal a pak se usmál:

„Ahaaaaa sorry, nepoznal jsem tě v tom obleku a kravatě.“ a otevřel mi dveře. Samozřejmě jsem vešel dovnitř. Jako první místnost v domě je předsíň. Věšák, nějaké hodně staré, ani bych se nedivil, že ještě totalitní zablácené noviny na boty a na stěně znak Apple.

Nic víc, nic míň. Stejně toho moc nepotřebujeme. „Alex už je u počítače. Pojď ukáži ti to tu.“ vede mě do další místnosti.

Ta je již o poznání větší než prve. Ale stejně zde není nic zbytečného. Čtyři obyčejné dřevěné stoly s nejnovějšími PC, u každého stolu jedna pohodlná židle, na podlaze koberec, u stropu jednoduchý lustr ve tvaru trychtýře se starou žárovkou a v rohu se krčí něco co kdysi bývalo květinou. Teď už je to jen uschlý zežloutlý pahýl. Jako výzdoba bylo do pokoje nalepeno plno ruských plakátů o IT.

„Ahoj.“ pozdravím Alexe. Ten odvrátí hlavu od počítače a kývne na pozdrav „Ahoj.“ Tím uvítání končí.

„Alex zatím navrhnul hrubý základ. Já se teď vrhnu na zpracování toho všeho a ty se pokus vyrobit nějaké dobré šifrování, ano?“ Mluví ke mně Saša. Kývnu na souhlas, jdu k počítači na který ukázal a dám se do práce.

„U-hm“ kývnul jsem a zvedl se ze židle. „No“ podává mi kafe „přijmul jsem dalšího nováčka. Je to nadaný programátor, ale o nás neví vůbec nic.“

Milan se začne smát snaží se říct: „Tak to je pěkné jméno. A co chcete po mě?“

„Už?“ podivil se Alex.