Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Nacházel

Velká válka

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Velká válka

Velká válka

Poutník

Petr Nacházel

Praha 2007

Copyright (c) Petr Nacházel

Polsko

Polsko bylo vždy mizerná země. Nikdy se mi tu nelíbilo a její lidé, směs podvodníků, lapků a šmelinářů taky ne. V listopadu 1942 to byla nejmizernější díra, co si lze vůbec představit.

Motal jsem se tu už nějaký čas a byl jsem čím dál tím více znechucen. Lidé, špína, marast a kontroly na každém kroku.

Hnus.

xxxxx

"Geheime Staatspolizei. Gestapo! Okamžitě otevřete!!!"

Nemám rád když někdo mlátí na dveře a já si tak pěkně užívám. Ta malá děvka pode mnou zbledla a začala se třást, ale stihnul jsem to. Mlácení a kopání do dveří neustávalo.

"Blbci." Odkulil jsem se od ní.

"To je Gestapo! Chtějí mě odvést!" Špitla kurvička a já se na ní udiveně podíval.

"Odvést? To sotva, ještě jsem s tebou pro dnešek neskončil." Dveře pod náporem kopanců začaly povolovat. V Polsku byli vždycky neschopní truhláři.

"Podělanej národ." Řekl jsem spíše pro sebe, navlékl se do jégrovek a vyrazil ke dveřím.

Otevřel jsem.

Naproti mně stáli dva kožeňáci. Jeden menší tlustší a druhý vysoký, ten vypadal jako přeborník v zápase řecko-římském.

"Co si přejete?" Zeptal jsem se. Menší Kožeňák se na mne usmál.

"Pan Verner?" Zeptal se.

"Jo."

"Máme... dostali jsme na vás udání, že zde... pácháte smilstvo." Udiveně jsem se na něj podíval.

"Smilstvo člověk páchá, když souloží s někým, kdo je jeho příbuzný."

"Podle norimberských zákonů, pane Vernere, je smilstvo i styk s Židem." Jízlivě se na mne usmál Kožeňák. Jeho vysoký kolega na mne tupě zíral a sledoval moje pohyby. S ním budu muset začít nejdřív.

Pokrčil jsem rameny.

"Přesvědčíme se." Řekl Hromotluk a vydal se do mého pronajatého varšavského bytu. Za dveřmi pro podobný případ čekala sekera. Učinil jsem úkrok stranou, abych Hromotluka s Kožeňákem pustil dovnitř.

Zavřel jsem dveře.

Oba vešli dychtivě dovnitř. Na posteli pod peřinou ležela Ráchel.

"Židovka." Pronesl znechuceně Kožeňák. Hromotluk přikývl a oba se na mne otočili. V ten moment se Hromotlukovi doprostřed čela zasekla sekera. Kožeňákovi se rozšířily oči, nevěřícně zíral na kolegu, ten si nejdříve kleknul a pak se zhroutil s zaseknutou sekerou na zem. Ráchel řvala jak pominutá.

Usmál jsem se na Kožeňáka.

Ten pochopil situaci a začal šmátrat v kapse, byl jsem ale rychlejší. Chytnul jsem ho za zápěstí a otočil o stoosmdesát stupňů. Nyní byly v tom prašivým vlhkým bytě dva ječáky. První Ráchel, která se ještě nevzpamatovala ze šoku a druhý Kožeňák, který nechápavě zíral na svou ruku. Posadil jsem se do křesla a sledoval co se bude dít. Ráchel se brzo uklidnila, zalezla hlouběji do peřiny, Kožeňák přestal ječet, jen tiše vyhrožoval.

"Za tohle pudete do plynu!" Sliboval a držel si ruku. "Za chvíli tu jsou další!" Pokýval jsem hlavou.

"Slíkni se." Vyzval jsem Němce.

"Co?" Nevěřícně se na mne podíval. Vstal jsem, přistoupil k němu a utrhnul mu ucho. Zase začal řvát. Ráchel zalezla úplně pod peřinu. Zopakoval jsem příkaz. Kožeňák se váhavě a pomalu svléknul, zlomené zápěstí ho muselo hodně bolet. Za chvíli stál přede mnou nahý a stydlivě si zakrýval genitálie.

"Vošukej ji." Ukázal jsem na peřinu, kde byla ukrytá Ráchel.

"To ne...to nemůžete!" Vstal jsem a vyndal z kabátu pistoli. Několikrát jsem mu s ní střelil pod nohy. Nadskakoval, jako by chodil po žhavém uhlí.

"Dělej." Zopakoval jsem a strhnul peřinu. "No..."

Němec přistoupil k dívce, ta se na mne prosebně podívala.

"Můžeš si s ním dělat co chceš, stejně tě zastřelí." Řekl jsem Ráchel. Vyhrkly jí do očí slzy. Začala usedavě plakat, Němec jí hladil po vlasech.

Uslyšel jsem, jak dole zastavilo auto.

Z ničeho nic se dívka vzpamatovala a vrhla se po gestapákovi. Zaryla se mu do očí svými dlouhými nehty, které mi ještě před půlhodinou drásaly záda.

Na schodech byl slyšet dupot těžkých bot.

Nehty té malé statečné Židovky zanechaly v Kožeňákových očích totální spoušť. Pokoušel se jí zbavit, ale s jednou rukou mu to nešlo, držela se ho jako klíště.

Někdo zase začal tlouci a kopat do dveří, tentokráte rovnou za účelem je vylomit. Vytáhnul jsem sekeru z lebky Hromotluka a ukryl se za skříň. Ti dva se pořád váleli po zemi a podle toho jak Ráchel řvala, tak získala zřejmě navrch.

Do bytu vtrhlo asi deset chlapů. Půlka z nich byli gestapáci, zbytek polští četníci. Když viděli nahou Ráchel a to, jak rozškrábala gestapákův obličej, zastřelili ji. Na to jsem čekal, vynořil jsem se ze svého úkrytu a sekerou useknul střelci hlavu. Pak to šlo ráz naráz.

První gestapák se na mne vrhnul, uhnul jsem se stranou a přitom ho nabral kolenem do obličeje, jak jsem přenesl váhu na levou nohu, plynule jsem vykopnul pravačkou po dalším chlapíkovi, který na mne začal mířit samopalem. Můj nárt ho zasáhnul do ohryzku. Po dalším jsem se ohnal sekerou a ta ho zasáhla do břicha, trhnul jsem a máchnul jsem se po dalším. Pak někdo vystřelil, byl jsem pořád jenom v jégrovkách a výstřel mě zasáhl do boku, ale kulka prolétla ven. Stačila otočka a střelec neměl kus hlavy, sekera ho zasáhla na plocho. Kožeňáci i četníci pochopili, že se mnou nic nezmůžou a začali jeden přes druhého prchat. V pokoji to vypadalo jako by to vymaloval šílený expresionista, který dostal na svůj obraz pouze červenou barvu.

xxxxx

"Protože...protože..."

"Drž hubu! Proč si mně udal?"

xxxxx

xxxxx

"Kam cestujete?"

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

"Ňé!"

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

1