Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Kolář

Pohádky pro veliké děti

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Pohádky pro veliké děti

Pohádky pro veliké děti

(od 21 let nebo 60 kilogramů nahoru)

Petr Kolář

Jak vznikají pohádky

Voják a čert

Strašidelná škola

Víly ze Zámora

Ukrutný vládce Fr-ťan

Smrt smrťoucí

Černá paní

Přiblblá horákyně

Jak vodník uhořel

Černý myslivec

O dobrém hospodáři

Krtek a spoďary

Proč všechno nevíte

Jak to vidí vlci

O světové politice

Chytrý Honza

Doktorská

Udatný chalupník

Drbani

Čarobaba

Stvoření světa

Pražský poledník

Jak vznikají pohádky

Všeobecně se má za to, že pohádka je krátký příběh, v němž se vyskytují nadpřirozené bytosti a dobro vítězí nad zlem. Tím bych, milé děti, skončil lekci z literatury a začal lekci ze života. Neopičte se po mně tam vzadu, nebo vám to zůstane a budete celej život vypadat jako já, což bych vám fakt nezáviděl. Abyste pochopili, co to ve skutečnosti jsou pohádky, měli byste vědět, jak vznikají. Cože? Proč byste měli chápat, co to jsou pohádky? No to já nevím, vy tataři, ale mám v osnovách, že se to musí probrat.

Na ten velikej světovej kongres pohádkářů se jich sjely fůry. I když nepočítám těch pár evropsky hledanejch pederastů, co se tam nenápadně přimíchali kvůli doprovodnýmu kulturnímu programu, kterýho se měly zúčastnit nezletilý děcka, tak každej stát měl bohatý odborný zastoupení. Kongres se konal v americkým Disneylandu, protože tam sice mají nejmizernější pohádky, ale dokážou je nejlíp prodat.

Největší pozornost se soustředila na pohádkářskou elitu, která se hned první den sešla u kulatýho stolu nad diskusí o původu pohádek. Dánskej reprezentant Wiedersen byl neustále zachmuřenej a nikomu nepodával ruku s tím, že ji má studenou. Bratři Grillové z Německa se marně pokoušeli rozehnat šeptandu, podle níž kromě pár zvrhlejch pohádek vymysleli novej způsob tepelné úpravy děcek, tak, aby se nemusely napichovat na rožeň.¹ Češka Skopčáková skromně tvrdila, že pohádky jenom sbírá, což dokazovala tím, že neustále lezla po zemi a cpala si vajgly do fěrtochu. Stodvacetikilovej etiopskej básník Sed-Ayed měl na kongresu pokřtít svejch "Dvanáctero pohádek o hladomoru". Rezervovanej anglickej reprezentant Carroll se zoufale snažil utajit, že je původem Slovák a že si ze svýho původního slovenskýho křestního jména udělal anglický příjmení. Korunu tomu všemu nasadila arabská pohádkářka Sežerezáda, která podle dobrýho mravu přijela celá zahalená kromě nohou, co jí lezly z minisukně.

Kulatej stůl začínal a kritici v první řadě ani nedutali, jen když si Sežerezáda pod stolem přehodila nohu přes nohu, tak se jim všem ztopořily propisky. Někteří se rovnou udělali, asi to byli vodáci.

"Tak, vážení, rádi bychom slyšeli vaše názory na proces vzniku pohádek, proč a jak se tyto na celém světě oblíbené příběhy dostávají k nám a především k našim dětem," odjistil granát diskuse moderátor a hned se vytratil, neb si jen odskočil od uvádění filmovejch oscarů a cestou v taxíku si stihl našprtat jen tuhle jedinou větu.

Elita kolem sebe vrhla pár nejistejch pohledů. Jako první si narovnala záda Skopčáková, obřadně si smetla z fěrtochu zbytky tabákovýho listí a chňapla po mikrofonu:

"No, pohádky vznikají mezi lidem, který do nich promítá svou touhu po lepším životě."

"Podle mého mínění pohádky vznikají mezi pohádkáři, kteří do nich promítají svou neschopnost sepsat třeba román," vytasil se Carroll s anglickým humorem, ale nikdo se nechytal.

"Pokud já vím, tak pohádky vznikají, aby se lidi zahřáli, když je venku kosa a oni nemají na uhlí," ucedil zachmuřeně Wiedersen.

Sed-Ayed se jen uchechtával mezi přižíráním hamburgerů: "Vy se, kolegové, příliš soustředíte na motivy vzniku pohádek, a zapomínáte na proces jejich vzniku. Třeba u nás je to jasný: pohádkář píše o tom, s čím se každej setkává, ale musí umět lhát a ohnout to tak, aby dal děckám naději."

"A proč zrovna děckám?" otázal se Carroll, "dle mého názoru jsou nejlepšími pohádkami ty, které jsou určeny dospělým."

"Myslíš třeba Listinu lidskejch práv a svobod?" rejpla si Skopčáková, načež ji Carroll zprudil chladným pohledem. Sežerezáda, která do té chvíle mlčela a jen něco ťukala do mobilu, se najednou zvedla a měla se k odchodu.

Bratři Grillové vyskočili jako čertíci: "Ještě nekončíme, slečno. Jen nám pojďte říct, co si o tom myslíte." Mluvili oba současně, jen jeden o oktávu vejš. Sežerezáda si ale nesedla, což otrávilo hlavně kritiky v první řadě.

"Já už fakt musím."

"Neblbni, je tu ještě pár soust," zasyčel na ni Sed-Ayed.

"Ne, musím. On už volá, že čeká v hotelu. Přiletěl dokonce za mnou, aby nepřišel ani o jedinou noc."

"Svůj intimní život sem netahejte, jsou tu děcka," pravil škrobeně Wiedersen.

"Ach jo," řekla Sežerezáda.

"Jistě budeme respektovat přání dámy," zpražil ho Carroll, "ale přece jen by nás, tady v sále, zajímalo ..."

"Ach jo," řekla znovu Sežerezáda, "tak já si teda myslím, že nejlepší pohádky vznikají s nožem na krku. To je nejlepší motivace i správnej proces. Mně můžete věřit." Otočila se a definitivně odešla, provázena vyřváváním svého mobilu a děcek v sále. Už jsem s ním protlachala patnáct nocí, jak dlouho to ještě může trvat? říkala si Sežerezáda v taxíku do hotelu.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že kdo pohádky chápe, z toho hrůza krápe.

Voják a čert

Poručík a setník byli nezapomenutelná dvojka. Poručík uměl mistrovsky poručit v šenku pití a setník se uměl fenomenálně setnout. Někdy se k nim přidali ještě svobodník, co se už dvacet let nemohl oženit, desátník, kterej zásadně nevypil míň než pět litrů piva, a generál, kterýho nikdo nepřemohl v zevšeobecňování. Týhle armády se báli všichni, nepřátelé i přátelé. Oni se nebáli nikoho, ani čerta.

Čert žil v pekle. Peklo, milé děti, má podle tradice duální funkci k trestu smrti. Účelem trestu smrti je zabít, ale říká se, že má jen odstrašit. Kdežto účelem pekla je odstrašit, ale říká se, že má zabít. Jak tahle pohádka ukáže, tradice jako vždy lže.

Žití v pekle není žádnej med. Je tam děsná nuda, furt jenom samý přikládání pod kotle a vylejvání vejvaru z kotlů, v televizi mají jenom tři kanály a jednu žumpu. Navíc se náš čert cítil společensky znevýhodněnej, protože mu strašně smrděly kopyta, i když si je mazal nějakou vodičkou z reklamy. Jo, a ještě se mu trochu nechutně potily zuby a ve chvílích rozpaků mu trapně zčervenaly rohy. Prostě chudák i na pekelný poměry.

Jak asi víte, vojáci jsou druh lidí, kteří se vždycky dostanou do pekla. Jmenujte jedinýho vojáka, kterej přišel do nebe.² Ale i když každej voják přijde do pekla, není to automatický. Vždycky se o to musí někdo zasloužit. Nějakej čert.

A tak náš chudák čert dostal úkol. Pověření. Misi. Průser, řekl si čert, už zase makačka.³ Úkol to byl naprosto děsivej. Nešlo o to přivést do pekla jednoho přiblblíka, co se ožere v hospodě a podepíše cokoliv.⁴ Měl do pekla dostat celou armádu: poručíka, setníka, svobodníka, desátníka a dokonce (ježíšmarjá, kurvanohaLucifer) generála. Je jasný, že čert, kterej dostane takovej úkol, asi není v kolektivu příliš oblíbenej.

S rohama celýma červenýma se čert po vyslechnutí zadání teleportoval na zemský povrch. Přímo do hospody ke stolu.

"Hoplá," podivil se desátník, který právě dorážel čtrnácté pivo, "copak se to tu zjevilo za smrada?" Čertovy rohy zazářily jako hvězda nad ruskejma železárnama. KruciprdelLucifer, já tam dole nechal tu vodičku na kopyta. Ostatní příslušníci armády zírali.

"Nazdar, chlapi," řekl nesměle čert.

"Zdar, pane čerte!" zařvali všichni vojáci, jak to měli nadrilovaný z výcviku.

"Díky, chlapi, pohov," využil čert situace. "Hned vypadnu, jenom mi to tady podepište."

"Co podepsat?" řekl obezřetně generál.

"Co to je podepsat?" řekl negramotnej svobodník.⁵

"Čím podepsat?" řekl poručík, kterej kdysi četl jednu pohádku a ta ho vyděsila na celej život.

"Proč podepsat?" řekl setník, kterej byl nechytřejší, protože správně považoval alkohol za palivo pro mozek.

"Kam podepsat?" řekl desátník, aby řeč nestála, a taky proto, že byl nejblbější.

Jak už asi tušíte, našeho čerta sice celý peklo považovalo za podivína⁶, ale podle lidských měřítek byl chytrej jako čert. K odpovědi si vybral nejlehčí otázku.

"Podepsat tady dole, prosím," obrátil se kamarádsky k desátníkovi a obdařil všechny zářivým úsměvem, nedbaje toho, že se mu zpotilo všech pětačtyřicet zubů.

"Víš co, čerte?" navázal generál, "běž do prdele!"

"Ano, pane, dovolte mi odejít!" řekl automaticky čert, jak to měl nadrilovaný z výcviku.

KristepaneLucifere, tudy cesta nevede, řekl si čert, když uléhal na shnilý slamník v opuštěném mlýně za vsí.

Ráno čert dolezl do kasáren, kde okamžitě oprudil setníka.

"Co bys říkal zápasu s drakem?" nahodil čert udičku.

"Proč, vole?" odvětil setník zívaje jako žralok.

"Hele, když zabiješ draka, dám vám všem pokoj."

"A když nezabiju draka?"

"Tak ty a všichni tví kamarádi propadáte peklu."

"Beru," řekl setník.

Druhej den ráno stanul setník tváří v tlamám drakovi.

"Vylez, šmejde," vyzval tradičním způsobem draka k souboji.

"Zelenej mozku," řekla jedna hlava.

"Přiteplalej lampasáku," řekla druhá hlava.

"Shnilej špenáte," řekla třetí hlava.

To setníka rozběsnilo. Švihnul mečem po první hlavě. A ono, do myšího zadku, se nic nestalo. Švihnul mečem po druhé hlavě. A ono, bohajeho, se zase nic nestalo. Švihnul mečem po třetí hlavě. A ono, třikrátmarjáfialová, se už vůbec nic nestalo.

Setník se s děsivým klením dal na útěk.

"Díky, kámo," řekl čert drakovi.

"Co to blbnul?" zeptala se druhá hlava.

"Víš, on stínal imaginární hlavy," vysvětloval čert.

"My jsme imaginární hlavy?" vyděsily se všechny tři hlavy.

"Ne, vy jste reálné hlavy. On ten setník ale propadl jisté ... iluzi. To vůbec nesouvisí s dračí fyziognomií, ale říká se tomu dvojí vidění v silné opilosti. Prostě stínal hlavy, které nebyly."

"Tys to věděl," řekla se zalíbením první hlava.

"Tys ho utáhnul," řekla obdivně druhá hlava.

"Tys ho dostal," uzavřela třetí hlava a zakousla se do princezny, od loňska naložené v láku.

Čert se zapýřil na rozích a spokojeně si utřel zpocené zuby do zasmoleného kapesníku.

Setník visel v popruzích nad kotlem.

"Prohráls," řekl suše Lucifer. "Tví kámoši tady budou co nevidět ... že?" obrátil se trochu nejistě na čerta. Ten se snažil vypadat, že tam není, ale smrad z kopyt ho jako vždy prozradil.

"Já nemám kámoše," odvětil klidně setník. "Mám nadřízený, podřízený, kumpány, dlužníky a věřitele. Ale kámoše nemám. Nikoho dalšího už nedostaneš, blbečku. Tys prohrál."

"Ale co ty, setníku, tobě na sobě samém nezáleží?" Lucifer snaživě maskoval nejistotu.

"Já vím, že se mám navěky smažit v kotli. A když je to navěky, tak přece neumřu, že? To mi docela vyhovuje, protože tam nahoře jsem se furt bál, že mě zabijou. Polepšil jsem si." Trochu blábolil, jako vždycky.

"Nepolepšil, chytráku," řekl Lucifer a nabodl setníka na kůl, který vytáhl zpod kabátu.

Zmíraje ve strašných, nepozemských bolestech, podivil se setník nad vychytralostí pekla.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že když si peklo zamane, tak vás vždycky dostane.

Strašidelná škola

Ve strašidelným mlejně se nemele, ale zato tam rejdí čerti. Ve strašidelným hradě se nevládne, ale straší. Pro všechny tyhle strašidlácký objekty je typický, že se v nich děje něco netypickýho.

Strašidelná škola je, milé děti, jiná. Je to výjimka. Perverze. Ve strašidelný škole se totiž naopak nic netypickýho neděje. Ve strašidelný škole se všechno děje, jak má. Pěkně podle zákonnejch norem a předpisů.

Škola, o který je řeč, byla přesně taková. Snad jednu zvláštnost měla. Tříd by se jeden nedopočítal. Nebyli tam jenom prváci, druháci a tak dále až po deváťáky. Nebyli tam jenom primáni, sekundáni a tak dále až po oktavány. Byli tam ještě desáťáci, jedenácťáci a tak dále. Vždycky, když už byste měli dojem, že jste vyhrabali už fakt poslední třídu, třeba devadesátou první, ukázalo se, že existuje ještě jedna vejš, devadesátá druhá. A tak dále.⁷

Malej Žolík, asi tak čtvrťák, se do školy poprvé dostavil v doprovodu svý maminky, asi tak čtyřiadvacaťačky. Přijala je sama ředitelka, oděná v předpisový galoše, předpisovou zástěru, na který není vidět ani krev, a vespod předpisový bombarďáky pevně stažený gumou u kolen a u krku.

| "Vítej, smrade," odříkala standardní projev, "a teď pal do třídy." Zazvonila na pochopy, kteří Žolíka bez řečí odvlekli do suterénu. Trochu se zazmítal a vrhl na matku psí pohled, což mu stejně nebylo nic platný.
| "Jaký máš vzdělání?" oslovila zmatenou matku, když osaměly.
| "Vejšku," špitla matka.
| "Pche," odprskla bachařka.
| "Nic lepšího už snad není, ne?" matka se cítila trochu dotčená.
| "Si děláš prdel? My tady provozujeme skutečný celoživotní vzdělávání. Máme i osmdesáťáky a dvěstadruháky. To je, co?"
| "Já bych se třeba mohla u vás dovzdělat ... kdyby to pomohlo Žolíkovi," vyměkla matka.
| "Vypadni," rozloučila se sladce ředitelka. Člověk by se z těch rodičů fakt... Mírně se ošila, trochu nahrbila a pak uvolnila gumu u pravýho kolene, aby něco vyklepala z bombarďáků, až to plesklo o zem.

Ve čtvrtý G se zrovna zkoušelo.

"Dáme si vopáčko," varovně zařvala filozofikářka. "Máme tady novýho žáka, tak se mu podíváme na zoubek."

Žolíkovi se podlomila kolena.

| "Může nebejt něco, co je?" položila úča filozofickou otázku.
| "Ano," odpověděl zdráhavě.
| "Jako třeba co?" mučila dál úča.
| "No, třeba vy byste mohla nebejt," vyhrklo z vystresovanýho Žolíka.
| "Na tebe jsem si právě zasedla," ucedila babizna a začala smolit poznámku do třídnice.
| "A může nebejt všechno, co je?" zaryla znovu, když dopsala udání.
| "Může," získal jistotu Žolík.
| "A co by teda bylo, kdyby nic nebylo, he, chytráku? Za pět, sednout!"

Následovala matika.

"Dáme si vopáčko," zamlaskal vilně matikář, kterýho už dvakrát stíhali za úchylárny

s číslama menšíma než šestnáct. "Máme tady novýho žáka, tak se mu podíváme na zoubek."

Žolíkovi se podruhý podlomila kolena.

| "Kolik je čísel?" položil matikář záludnou otázku, která vůbec nepatří do matiky.
| "Hodně?" zkusil to Žolík.
| "Si piš, že hodně. Ale jak hodně?"
| "Moc hodně?" zkusil znovu Žolík, ale už tušil, že tudy cesta nevede.
| "Můžeš je všechny vyjmenovat?" zasolil matikář.

Zoufalej Žolík se o to pokusil, ale když byl u 3456 a celá třída se válela smíchy, vzdal.

"Za pět, sednout!" zařízl ho matikář.

Vrcholem všeho byla bižula.

"Dáme si vopáčko," zavrčel bižulář, kterýho si lidi běžně pletli s potkanem. Žolík ani nemusel čekat na pokračování a už se mu potřetí podlomila kolena.

"Máme tady novýho žáka, tak se mu podíváme na zoubek. Tak co myslíš, mohl se člověk vyvinout z vopice?"

"Mohl," odpověděl odevzdaně.

"A z čeho se vyvinuly vopice?" dotíral potkan.

"No asi z nižších živočichů."

"Takže člověk se teda vyvinul z nižších živočichů?" Potkan se začal zlovolně usmívat.

"No, vlastně to tak je," přiznal Žolík.

"A ty nižší živočichové se vyvinuli z čeho?"

"No asi z nějakýho planktonu nebo z anorganickejch sloučenin," vzpomněl si Žolík na něco, co slyšel v rádiu.

Nebyl to zrovna nejšťastnější začátek.

| "Chtěl bych pokračovat dál," sdělil sebevědomě maturitní komisi.
| "Kam dál, smrade?" zahájil s ním dialog předseda jako se sobě rovným.
| "No dál, do dalších tříd, do čtrnáctky, dvacítky a tak."
| "To je pro jiný zombie, vole, pro bejvalý politiky, zpěváky a další."
| "Pro jaký jiný zombie?" zděsil se Žolík.
| "Prokrista, tys to dotáhl k matuře a nevíš, že tohle je škola pro zombie? Proč, sakra, bysme tady jinak měli nekonečnej počet tříd?" komise se začala mračit.

| "Bohajeho, ty můj chudáčku, já si asi tenkrát spletla dveře. Šla jsem tě přihlásit do tý soukromý školy ve stejný ulici. Jaks to mohl přežít?"
| Ale Žolík, ten zocelenej Žolík se jen dobrácky usmíval: "Dej pokoj, ty fuchtle!" A dal mámě velikou lepivou a jen symbolicky nahnilou pusu. Protože tak to bylo předpisový.

| "Dobrý večer, hošánku, čačača," vytančila zpoza stromu ta bytost a líbezně na něj promluvila. Kurt užasl nad světlem, který zezadu (víme proč, že?) obklopovalo její tělo jako svatozář. "Kampak jdeš, á dva tři?" přešla víla do valčíku.
| "Jawohl," odvětil Kurt, jak byl zvyklej, ani si nevšiml, že mu vyschlej jazyk visí až k pupku.

"Nechceš mě vysvobodit, dup sem, dup tam?" nahodila polku.

| "Jawohl," odvětil znovu Kurt. Ale ne proto, milé děti, že byl blbej, ale protože se vturánu zamiloval.
| "Vysvobodit mě ze zakletí do těla lesní bytosti může jen ten, který ...," pokračovala Diffenbachie, aby ho přes clonu líbeznejch řečí mohla zatáhnout přímo do močálu. Ale nedořekla to.

"Já vím, když se změním v člověka, tak bude každý krok řezat, jako bych šlapala po drceném skle," blekotala konsternovaná Diffenbachie, která lovila v paměti úryvky znalostí z nedokončený močálnický devítiletky.

| "Prdlajs," uklidnil ji Kurt a obratným pohybem (kdoví, kde se to v něm vzalo, snad nějaká zasutá vzpomínka na nepovinnej seminář z botaniky) jí urval lucernu od zadku.
| "Ajta," vyjekla Diffenbachie a najednou z ní byl člověk.

| "Co je, příšero," utrhl se vyrušenej Kurt, "snad nechceš taky?".
| "Jawohl," šeptl víl odposlouchaný magický slovo. Já budu člověk! Ať žije listina práv a svobod! Jupí! Čačača! Chtělo se mu tančit, ale neuměl to a taky by se mohl šeredně spálit o lucernu.
| "Bude to bolet," zavrčel Kurt, protože se nerad opakoval.
| "No tak dělej, člověče," rozparádil se víl.

"Ajta," vyjekl Ratiboř.

"U svatýho Jožina, patrona naší země...," uniklo Kurtovi univerzitní zaklení.

"Kampak byste chodily, vy dvě hrdličky, dup dva tři," poskočila si Ratiboř a koutkem levýho oka přesně zaměřila okraj močálu.

Kdo tajemství sklepa zví,

| Však varován buď, lapko smělý:
| kdo dočte až sem,
| bude proklet jen
| a celý život po prdeli.

niezwuonj, lebo zgluchniesz

nezvoň, nebo ohluchneš