Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Nacházel

Poutník - Autora

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Poutník - Autora

Poutník - Aurora

Petr Nacházel

Praha 2009

Copyright (c) Petr Nacházel

Kišiněv.

Pro obyčejné lidi to je jen nějaké město v bývalém Sovětském svazu. Kdo trochu víc ovládá zeměpis ví, že Kišiněv je hlavním městem Moldávie. Ten, kdo je zase o chlup chytřejší a kromě zeměpisu zná i dějepis dodá, že Moldávie kdysi patřila Rumunsku.

Ale pro opravdové znalce a fajnšmekry byl Kišiněv zdroj nekonečných a neomezených rozkoší. Bylo zde možné absolutně všechno. Pro vyučující na policejních akademiích byl Kišiněv oplzlé slovo. Byla to moje zásluha a byl jsem na to patřičně hrdý.

Kišiněv jsem vlastně objevil nechtěně. Jel jsem z Rumunska na Ukrajinu a náhoda a neuvěřitelně špatný stav rumunských silnic mě donutil jet oklikou, právě touto Bohem a Evropskou Unií zapomenutou zemí. Zajímaly mě možnosti v nově se rodících demokracií, Západní Evropa mě nudila a Americe jsem nikdy nepřišel na chuť.

V Rumunsku jsem založil síť dobře fungujících veřejných domů a s pomocí agentů Securitate jsem jim zajistil ochranu a sobě dobrý a jistý příjem. To samé jsem chtěl vytvořit na Ukrajině, ale okolnosti tomu chtěly jinak.

xxxxx

Kišiněv. Při vzpomínce na toto město se vždycky pousměju a zmocní se mě takový melancholický pocit. Byla to dobrá léta, jen kdyby se mi to tenkrát nevymklo z rukou. Za všechno ale mohla lidská chamtivost a touha po penězích, nepředbíhejme avšak.

Jel jsem se svým černým "géčkovým" mercedesem po zdejších příšerných cestách a blahořečil nápadu mého automechanika tento výborný terénní vůz ještě dodatečně upravit. Podvozek byl zdvihnutý o dvanáct centimetrů a auto bylo dovybavené širšími a neprůstřelnými pneumatikami. Vpředu se ještě navíc vyjímal krásný, černý ochranný rám a naviják. Celé to působilo dost výjimečně a mohutně, na místní hochy dělal "meďák" ten správný dojem. V Kišiněvě to způsobilo hotovou senzaci. Mercedes tam neviděli od německého blitzkriegu a při pohledu na tento luxusní kousek padala všem obyvatelům města čelist.

Říkalo se, že do města přijel "kapitalist".

Ubytoval jsem se v tamním nejlepším hotelu Družba, přímo naproti soše Lenina, hrozícího svým ukazováčkem hotelovým hostům. Měl jsem pocit, že se na mne ta kreatura neustále dívá. Jakoby věděl, kdo se stane příštím vládcem Moldávie...

Druhý den ráno po snídani se u mne objevil poslíček se vzkazem od zástupce Jednotné fronty (to byli převlečení komunisté, hrající si na demokratické politiky), jestli bych se nemohl laskavě dostavit na komisariát, že by se mnou rádi mluvili. Rozklepanému mladíkovi jsem vzkázal, že se po obědě dostavím.

Tak začala má spolupráce s místním "načalstvem" trvající tři roky a na kterou do smrti nezapomene několik tisíc kurviček a prostitutů...

xxxxx

U zástupce Fronty jsem se objevil přesně ve třináct hodin. Byl to veliký chlap s přehazovačkou, bývalý námořník na nějakém křižníku. Měl hodnost plukovníka a dostal na starosti celou tuto oblast do té doby, než tu, jak on říkal, "vypuknou" svobodné volby.

Podali jsme si ruce a on začal:

"Mluvíte rusky... pane..." Podíval se do papírů. "...pane Vernere?"

"Ano, trochu mluvím rusky." Přitakal jsem. Před stopadesáti roky jsem totiž už v Rusku působil a měl jsem slušný základ, ale má ruština byla trochu staromódní.

"Máte zajímavý přízvuk..." Komentoval to plukovník.

"Ano, asi ano." Přikývnul jsem. "Učil jsem se od jednoho starého pána, myslím, že to byl nějaký bývalý šlechtic..."

"Á..." Mávnul rukou Moldavec. "...dvorskaja svoloč!" To byla hanlivá přezdívka, pro bývalou aristokracii.

Pokrčil jsem rameny.

"Hmm, a co vás přivádí do našeho města?" Naklonil se ke mně plukovník, jeho přes metrák vážící postava najednou jakoby zaplňovala celou místnost. Hravě bych si s ním sice poradil, ale nechtěl jsem si tu způsobit příliš komplikací. Alespoň ne ze začátku.

"Rád bych zde investoval." Usmál jsem se. Tato větička obvykle dělá veliké divy, ověřil jsem si to už v Rumunsku. "A hledám prostředníka nebo nějakého znalce prostředí, který by věděl..."

"Kapitalist!" Zamračil se na mně a jeho ruka sklouzla k obrovskému koženému pouzdru, co měl připnuté na opasku. Nechápavě jsem se zatvářil a pohoršeně zdvihnul obočí.

"Ještě před rokem bych vás nechal okamžitě zastřelit!" Zvýšil hlas, ale pak se jakoby zasnil. "Bez soudu. No... ale bohužel, je jiná doba a my máme se shora nařízeno, být nápomocni západním investicím." Sednul si do svého rudého křesla a palce si založil pod opasek.

"V jakém oboru tu hodláte podnikat, pane..." Znova se podíval do papírů. "...Vernere?"

"Zábavní průmysl." Odpověděl jsem a lišácky se usmál. Zkoumavě si mě přeměřil a povídá:

"Něco mi tu na vás, pane Vernere, nehraje..." Opět jsem nechápavě nakrčil čelo.

"Jak jsem říkal, hledám někoho, kdo by ohlídal a dál rozvinul mé investice."

"Tohle je ale velmi nebezpečná země, pane Vernere. A podnikání v takovém segmentu... riskantní."

"Toho jsem si vědom, mám už nějaké zkušenosti v sousedním Rumunsku..."

"Tohle není žádná rumunská kolonie!" Vybuchl plukovník a přeskočil stůl. Jeho ohromná medvědí tlapa se najednou objevila před mým obličejem sevřená v pěst. Trochu jsem milého plukovníka podcenil. Díval se mi nenávistně do očí a já jeho pohled opětoval...

"Jak jsem říkal, mám už nějaké zkušenosti, můžete třeba zavolat panu Gomuleskovi a optat se na mne." Předpokládal jsem, že vysocí papalášové v tomto regionu se budou znát. Nemýlil jsem se.

Plukovník změknul. Jméno rumunského náměstka ministra vnitra, bývalého agenta Securitate ho přesvědčilo a on se vrátil za stůl. Zvednul telefon a vytočil nějaké číslo. Ještě jednou se na mne hrozivě podíval a pak vyštěknul pár rozkazů spojovatelce.

Dlouho se nic nedělo, načeš vztekle prásknul s telefonem.

"Hergot! Zase nefunguje spojení!" Řekl a zhnuseně se na mně podíval. Evidentně nevěděl, co si má počít.

"Můžete se spojit s Michalem ode mně..." Nabídnul jsem plukovníkovi a pomalu otevřel svůj kufřík.

"Što éto?" Naklonil se ke mně plukovník.

"Satelitní telefon." Pokrčil jsem lhostejně rameny.

"Satelitní telefon? Tohle? To není možné! Naše námořnictvo také mělo satelitní telefon, ale vážil čtyři tuny!"

"Spojím vás s Michalem..." Nehodlal jsem právě teď diskutovat o technologických možnostech Východu a Západu.

"Da." Kývnul Moldavec a nedůvěřivě si prohlížel mé zařízení. Gomuleska jsem měl na předvolbě pod číslem tři. Chvíli jsem čekal a pak jsem poznal známý hlas. Mluvil jsem německy, protože jsem nepředpokládal, že plukovník bude němčinu znát a pak taky proto, že to byla jedna ze dvou řečí, které Michal plynně ovládal.

"Zdravím tě, Michale." Pozdravil jsem pana náměstka, kterého jsem potkal při svém podnikání v sousední zemi. S Michalem jsme se stali docela dobrými přáteli a jezdili spolu pravidelně na lov. Všichni byli vždy uchváceni, když jsem divočáka složil pomocí velikého tesáku. Tím jsem si u Rumunů vysloužil veliký respekt.

"Vernere, rušíš mě při důležitém jednání!" Naoko mě pokáral Michal.

"Vím, ale potřeboval bych pomoc..."

"O co jde? Na mně se můžeš spolehnout, to víš."

"Já vím, proto ti taky volám, jsem tady v Kišiněvě a..."

"Ty seš v Besarábii?" Přerušil mě Michal. "Já myslel, že jedeš na Ukrajinu, jak jsme se dohodli..."

"To jsem měl taky v úmyslu, ale současný stav silnic mě poslal do Bes... do Moldávie." Nechtěl jsem plukovníka moc provokovat, tak jsem raději zvolil současný název země.

"No a v čem je problém?" Otázal se Gomulesku.

"Problém spočívá v jednom plukovníkovi, jmenuje se Voticev a..."

"Dej mi ho na ucho..." Přerušil mě Michal. "... já Sašu dobře znám. Ale varuji tě, Kišiněv je hrozná díra, v Kyjevě by to bylo daleko výnosnější."

"Mě se tady líbí a v Kyjevě stejně bude mít tamní mafie už zapuštěný kořeny, tady se mi to zdá být takový panenský..."

"Zdravím tě, ty rumunská kreaturo, koho to sem posíláš?!" Pravděpodobně mi spadla čelist, protože se plukovník při pohledu na mně usmíval.

"Vyznám." Souhlasil jsem.

"To Michal přehání..."

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx