Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Nacházel

Poutník V

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Poutník V

Poutník V

Petr Nacházel

Praha 2007

Copyright (c) Petr Nacházel

Karotka

Norsko. Zima, vítr a mráz.

Norsko. Rodiště Olafa Iversena, jediného z lidí, který mi opravdu přirostl k srdci. Rád se sem vracím. Je to už dávno, co jsme s Olafem vynalezli lyže. Tedy, ony to nebyly lyže jak je člověk zná dnes. Byla to jen taková hrubě ohoblovaná prkna.

To byly doby. Krásné osmnácté století.

Olaf byl harpunář na malé velrybářské lodi. Tenkrát byl lov velryb záležitostí opravdových chlapů a spousta osádek se nikdy nevrátila domů. Byla to drsná doba a ta vyžadovala drsné muže. Právě jedním z nich byl i můj, troufám si říci jediný přítel Olaf Iversen.

Seznámili jsme se v jedné putyce v Dánsku. Byla to typická přístavní špeluňka, kde se vyprávěly neuvěřitelné historky o podivných zvířatech, ale i lidech co žijou mimo svět, který pro místní tvořila ta špinavá přístavní čtvrť.

Člověk tam mohl rychle přijít k úrazu, stačil jeden špatný pohled a člověk dostal kudlu do zad. Nikdo s ničím nedělal dlouhé ciráty...

Seděl jsem sám v rohu jedný takový knajpy a poslouchal řeči námořníků a příležitostně hrál karty. Tenkrát jsem byl zase na dně. O majetek jsem přišel na anglické burze a všemožně se protloukal. Občas jsem někoho zaříz nebo okradl. Nikam jsem nespěchal, věděl jsem, že peníze si mě najdou samy.

Naproti u stolu seděli chlapi, kteří se vrátili z Nového světa, vyprávěli zážitky a já poslouchal. Když v tom se objevil ve dveřích dva metry vysoký chlap, vážící kolem sto padesáti kil. Hluk hospody se poněkud zklidnil, všichni sledovali nově příchozího kam si sedne.

Volba padla na mne.

Sedl si na dvě židle a podle vrtění by potřeboval třetí. Sundal si obrovitý promočený kožich a zařval:

"Pivo!" A pro zdůraznění bouchnul do stolu. Bohužel bouchnul na jeho kraj a fošna, která tvořila jeho desku mohutný úder nevydržela, vymrštila se a uhodila mě do tváře. Chlapík zamrkal a pak se opřel o židli a rozchechtal se na celé kolo. Otřel jsem si krev z tváře a podíval se na něj. Ten přimhouřil oči, ale můj pohled ustál. V hospodě bylo ticho, jak v kostele o nedělní mši. Všichni čekali, co bude. Nemohl jsem to nechat bez odpovědi.

Už jsem chtěl po tom hajzlovi hodit kudlu, když tu do lokálu vešli další tři podobný typy.

Vysoký, široký.

Sedly si k chlápkovi a jako by věděly o co jde, koukaly na mne. Napětí v lokále by se dalo krájet. Založil jsem ruce do klína a nahmatal svoje dva velké nože. Bohužel pro mne jim to došlo. Jako jeden muž převrhly na mne těžký stůl a přirazily mne ke zdi. Ten první obrovitý medvěd mi dával jednu ránu za druhou. Nemohl jsem se zapřít, protože ti další tři mne vší silou tlačili ke zdi. Myslel jsem, že to bude můj konec.

Když už jsem myslel, že mi vymlátí duši z těla, tak Medvěd najednou přestal s mlácením. Z hrudního koše mu vylezl obrovitý hrot nějakého nestvůrného kopí.

Stůl povolil.

Potřeboval jsem chvíli, abych se srovnal. V hospodě ale už začla rvačka. Nejdříve byli ti tři nově příchozí proti jednomu človíčku, byl starý a hubený. Takový rtuťovitý mužík. Měl bílou bradku a skákal z jedné strany na druhou, jako při bouři na lodi. Ti tři ho naháněli po lokálu. V rukách držel obrovitou harpunu, která byla minimálně jednou tak větší, než on.

Byl to Olaf. Olaf Iversen.

Když měl v ruce Pecku, tak totiž nazýval svojí zbraň, nikdo se mu nevyrovnal. Postupně zabil všechny tři obry. Pak přistoupil ke mne a zeptal se:

"Jak seš na tom, hochu?"

"Dobrý, dědo." Odpověděl jsem. V tu chvíli jsem dostal takovou facku, že jsem vzal druhou o podlahu. Už jsem chtěl na milého dědu vyskočit a kuchnout ho jak zajíce, ale on se jen otočil a odešel z putyky. Všichni tam na mne civěli, někde se to ještě pralo a já cítil, že bych měl vypadnout, protože každou chvíli mohla přijít hlídka městské stráže.

Zvednul jsem se a vybelhal se z hospody.

Dědek zmizel neznámo kam. Byl jsem naštvaný, že mě takhle doběhl. Hledal jsem někoho, na kom bych se mohl schladit. Slídil jsem po okolí a hledal problém, který bych dokázal vyřešit, ale kolem bylo jen pár opilců a několik kurev, které si ještě nenašly na noc svého kunčafta. Tiskly se k sobě a drkotaly zubama.

"Děvky!" Zakřičel jsem na ně. Odpovědí mi bylo tolik sprostých nadávek, že mě až zamrazilo...

Lump jako lump.

"Fajn! Máte na svý lodi místo?"

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

xxxxx

6