Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Nacházel

Masomlejn II

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Masomlejn II

Masomlejn II

Petr Nacházel

Praha 2007

Copyright © Petr Nacházel

Pronásledování

Stalo se to kolem druhé hodiny ranní.

xxxxx

„Mami, tati, vstávejte!“ Třásl jsem s peřinou.

„Dej pokoj, synku. Ještě je noc.“ Odbyl mě otec.

„Jsou tu bubáci, tati!“ Naléhal jsem.

„Bubáci, říkáš? Tak pojď do postele hochu, sem se neodváží.“

„Co je, co se děje?“ Vzbudila se máma.

„Bubáci a jejich mnoho! Viděl jsem je!“

„Di se s ním podívat, prosím tě.“ Rozhodla matka.

„Proč zrovna já?! Nechceš počkat až na ráno?“ Pokrčil jsem rameny.

„Tak jó.“ Otec si nazul pantofle a vylezl z postele. Byl ve žlutých trenýrkách a bílém nátělníku. Svojí ruku mi položil na rameno. Sklonil se ke mně a povídá:

„A kde si je viděl?“

„Štrachali se v plotu:“ Povídám po pravdě.

„V plotu! Hmm.“ Povídá otec. „A ty nevíš, že tam je ostnatý drát? Když ses narodil, tak jsme ho s mámou natahovali. Jak by mohli projít ostnatým drátem?“

„Nevím. Ale je jich hodně!“

„Máme tam miny. Nezapomeň a bubák se min bojí.“ Udělal na mě strašlivý obličej. Povinně jsem se lekl. Koukal na mě a pak zase povídá.

„Tak pojď, stašpytle, pudem se podívat po těch tvejch bubácích.“ Vzal mě za ruku a šel ke dveřím. Opatně je otevřel a vykoukl ze dveřích, chvíli pozoroval okolí a pak se otočil. V obličeji měl takový podivný výraz.

„Mámo, mámo…vstávej!“ Křikl na spící matku. Máma byla na nohou co by dup.

S pistolí v ruce přišla k oknu. Nasadila si noční vidění a rozhlížela se. Pak si ho sundala, polkla a podívala se na mě.

„Musíš zmizet!“ Řekla to tak rozhodným hlasem, že mu nešlo odporovat. Táta se chytnul stolu.

„A jsme v prdeli!“ Vylezlo z něj.

„Oblíkej se!“ Rozkázala máma. To platilo pro nás pro oba. Všiml jsem si, že v těžkých chvílích má vždy hlavní slovo ona, tedy měla… Táta lapal po dechu.

Vykouknul jsem z okna a viděl několik desítek stínů jak překračují ostnatý plot. Šli minimálně ze dvou směrů. Dozadu za dům jsem ale neviděl.

Máma si oblíkala takové černé brnění co jí táta snesl ze shora. Měli tam pověšené vůbec takové divné věci. Nejpodivnější byly ty trubky, nikdy jsem z nich nedostal na co taková věc sloužila. Až podle deníku jsem zjistil na co to otec s matkou používali, musely to být strašlivé zbraně. Trubky však táta nechal nahoře. Na záda si připnul jen takový lehký meč, katana tomu říkával.

Matka si ke mně klekla a povídá:

„Ať se děje co se děje, ty musíš zůstat schovaný! My tě s tátou budem krýt a ty poběžíš do kostelíka. Víš, jak jsme tam předloni objevili ten sklep?“ Zakýval jsem, že rozumím. „Tak do něj se schováš! Jasný?!“ Zase jsem zakýval. „Nesmíš vylézt, ani kdybychom tě volali! Jasný?!“

„Ano.“ Měl jsem slzy na krajíčku. Zeptal jsem se: „A co bude s váma? Já vám chci pomoct!“ Matka však byla nekompromisní.

„My jim trochu pustíme žilou… Máme s bubákama nějaké staré účty. Víš. Když je porazíme…tak si pro tebe sami příjdem a teď musíš být statečný kluk.“ Dala mi velkou pusu, po tváři se jí kutálely slzy. Byla to hrůza, z té noci si pamatuji každou sekundu, napevno se mi vryla do paměti. Matka mi dala svojí starou pistoli a dutý přívěšek s různými drobnostmi, co nosila neustále u sebe, táta mi podal malorážku a řekl:

„Teď hochu budeš muset být statečný a hlavně nesmíš sám vylézt z úkrytu. Máš tam jídlo na několik dní. Zůstaň tam, dokud ti nedojde. Bubáci se tu můžou ještě nějaký čas pohybovat. Jestli vědí, že si jim zmizel, tak tě budou hledat. Opatruj se.“

Nepřátelé už byli dost slyšet, podařilo se jim projít asi i druhým zátarasem. Každý mi dal ještě pusu na cestu a vystrčili mě oknem. Naposledy jsem se ohlídl, stáli tam oba, tušil jsem, že už je nikdy neuvidím.

xxxxx

Pádil jsem ke kostelíku. Byl to stará dřevěná stavba, před dvěma roky tam táta náhodou objevil skrýš. Byla to chodba, asi pět metrů dlouhá a metr široká, ústila do místnosti o rozloze deseti metrů čtverečních. Do ní otec s matkou nanosili potraviny a nějaký zbraně. Prý pro jistotu. Ke kostelu se mi podařilo nepozorovaně dostat. Zaklapl jsem za sebou víko a zajistil ho závlačkou. Protáhl jsem se chodbou a zavřel za sebou těžké dubové dveře. Byl jsem tak uvězněn v pasti. Myslel jsem ale, že jsem v bezpečí… Jak už jsem psal, nevěděl jsem, čeho jsou bubáci schopni… Místnost byla dobře odvětrávaná, v rozích sklepa byl vždy jeden otvor.

Za deset minut co jsem se schoval, začala střelba. Intenzivní střelba. Podle hluku jsem identifikoval tátův samopal. Střelbu bubáci ihned opakovali a strhla se divoká řež. Pak se ozvalo několik výbuchů od granátů a zase střelba. Vypadalo to, jakoby se bubáci dali na ústup. Po chvíli propukla další šílená přestřelka. Ta trvala asi půl hodiny, nakonec bylo slyšet jen hromové výstřely tátovýho Manlichera.

Radoval jsem se, že slyším tátovu zbraň, to jsem ale netušil, že jim došly náboje… Pak byly slyšet ještě hlasitější vystřely tátova revolveru, tato obrovitá zbraň asi vnesla do řad bubáků pořádný chaos. Ono totiž rychle za sebou vystřílet čtyři válce není samo sebou, byl jsem na tátu pyšný. Jak říkal, střílet velkými kalibry má i svůj psychologický význam. Pak byl poměrně klid. Asi za čtvrt hodiny potom se strhla divoká řež. Zase byly slyšet výbuchy granátů. Nakonec jsem slyšel dva vystřely z tátova revolveru. Pak bylo ticho. To ticho bylo tíživé. Asi po minutě se ozval sborový jásot a divoká střelba do vzduchu.

Nechápal jsem co se stalo. Střelba do vzduchu trvala hrozně dlouho. Bubáci stříleli asi hodinu a vykřikovali něco jazykem, kterému nerozumím. Matka mě totiž naučila pouze francouzsky a anglicky, teda kromě češtiny, kterou jsme doma běžně mluvili.

Řádění trvalo asi tři hodiny, bubáci se potáceli všude kolem, močili na kostelík a zapalovali jednotlivé domy. Domy, ve kterých jsem si hrál s rodiči na schovávanou, v domech, které jsem prolézal a které se staly mými cizími zeměmi, které jsem nikdy neměl poznat. V těch domech jsem snil o poznání, o dalších lidech, o lovu a o výpravě na moře. Tyto domy mi pálili a nakonec spálili i kostelík, který jsem měl nad hlavou. Rodiče byli ale tak důkladní, že sklepení pod kostelem vybavili i protichemickými maskami. Kouř byl všude, pronikal sem právě těmi větracími otvory. Také strop byl velmi horký. Bubáci začali znovu střílet a do baráků házeli granáty, ty vhodili i do kostelíka. Ozvaly se příšerný výbuchy, klenba sklepa se začala hroutit, byl jsem hrozně vyděšený. Urychleně jsem podšprajcoval strop bednami s konzervami. Naštěstí se strop o ně zastavil a nespadnul na mě.

Seděl jsem v rohu a celý se třásl. Nevím přesně jak dlouho jsem tak seděl. Ve sklepě bylo vlhko. Klepal jsem se po celém těle a nemohl to nijak zastavit. Měl jsem velkou starost o rodiče.

Ve sklepě jsem vydržel asi týden. Bylo to hrozné, musel jsem ale poslechnout mámu, která mi nakázala zůstat tu co nejdéle. Když už jsem neměl co jíst, odvážil jsem se napovrch.

Dveře do sklepa byly ale zaseknutý a černý žárem z požáru kostela. Musel jsem je dlouho vykopávat, než povolily. Komora před dveřmi byla plná ohořelých trámů. Nejdřív bylo potřeba odházet trámy a stovky tašek ze střechy, abych se dostal ven. Za opasek jsem si dal máminu pistoli. Všechno to šlo hrozně pomalu. Byl jsem celý špinavý od ohořelého dřeva, pršelo a já se brodil v mazlavém blátě.

Konečně jsem se dostal z trosek a rozhlídl se. Všude kolem ohořelé trosky. Šel jsem směrem, ze kterého se rodiče bránili, měli tam pro tento případ zbudovaný zákop, táta byl v tomto směru předvídavý člověk. Po pravé straně byla hromada z navršených ohořelých lidských těl. Odhadem jich tam mohla být asi stovka.

Rodiče jsem našel. Byli nazí, napíchnutí na dřevěných kůlech. Jejich hlavy, nebo to co z nich zbylo, byly napíchnuty zvlášť.

Klekl jsem do bláta před nimi a brečel. Válel jsem se po zemi a litoval jsem, že jsem jim nešel pomoct. Přísahal jsem, že se pomstím. Přísahu jsem vykřičel do okolí. Bylo mi osm roků.

Opatrně jsem jejich ostatky sundal z kůlů. Hlavy otce a matky byly k nepoznání. Už jsem pochopil co byly ty dva poslední výstřely z revolveru. Skončili svůj život dobrovolně. Nechtěli padnout živí do jejich rukou… Nedokážu si představit to, co oba museli cítit.

Jejich těla jsem pohřbil. Oba jsem je dal spolu do hlubokého hrobu. Předtím jsem si na památku ustřihnul kus vlasů z obou rodičů a uložil do přívěšku od matky.

„Na památku a aby byli pořád se mnou.

Později jsem tam dal jejich fotografie, které jsem našel v deníku. Byly to fotky, na kterých jsme všichni společně i každý zvlášť. Táta to vyfotil Polaroidem před lodí Herbert, se kterou sem do Švédska připluli. U hrobu jsem zůstal až do večera. Pak jsem si přinesl z ohniště kus ohořelé deky a přespal na jejich hrobě. Celou noc jsem brečel a volal mámu.

Ráno pro mě bylo vysvobození.

Šel jsem zpátky do sklepa pod kostelem. Vzal jsem si svoji malorážku, batoh, čtyři sta patron a dva tlumiče k pušce. K tomu nějaké zásobníky do pistole, mámin velký nůž a sirky. Potom nějaké jídlo a spacák s celtou. Na chvíli jsem se ještě zastavil u jejich hrobu. Bylo to hrozné loučení, musel jsem ale splnit přísahu.

Rodiče jsem nade vše miloval a musel jsem dostát svému slibu. Otočil jsem se a vyrazil za bandou, která způsobila smrt mých nejdražších. Ještě jsem si naposled prohlédnul svůj bývalý domov, pak jsem našel tátův deník. Vedle spáleniště byla hromada s mými knížkami, která jim asi sloužila jako sklad toaletního papíru, protože všechny naše zásoby lehly popelem. Prohraboval jsem se hromadou a hledal mapu Švédska. Našel jsem ale jenom malý atlas světa a právě onen deník. Začal jsem v tom listovat, nejdřív mi nedošlo co držím v rukou, ale otcův rukopis byl jasný. Byl to deník, matka o něm asi neměla ani ponětí, protože tam byly věci, o kterých by raději neměla vůbec vědět. Byly to všechno niterný myšlenky mého otce, spolu i s reálnými dialogy, které otec s matkou vedli. Když jsem to konečně odhalil co držím v ruce, měl jsem ohromnou radost. Byl tam i poslední den před jejich smrtí… Ovšem některé stránky byly vytržené, jednalo se o ty, které popisovaly mé dětství.

Po nocích jsem pak mžoural do tohoto sešitu. Sešit jsem pak pečlivě zabalil, aby se nemohl namočit a vydal se na cestu.

Sledoval jsem jejich stopy, mířily na západ. Bylo jich hodně, za sebou zanechávali v hustém mlází jasně viditelnou stopu. Šel jsem kousek od cesty, kterou oni zanechávali. Táta mi vyprávěl, že bubáci jsou hodně mazaný a můžou ve svých stopách zanechávat pasti. Kdo však ve svých stopách zanechával často pasti nebyli bubáci, ale právě můj otec.

xxxxx

Po čtyřech dnech rychlé chůze, jsem je konečně uviděl. Bylo to kousek před Umeou. Sledoval jsem je, zapalovali město. Bylo jich asi stovka. Našrouboval jsem tlumič na malorážku, ještě nikdy jsem nemířil na člověka. Viděl jsem jednoho chlápka, jak chodí s pochodní a hází ji do obchodu s textilem. Zalícil jsem. Koukal se, jak hoří plameny a do toho divoce ječel, byl sám. Měl jsem ho na mušce a nedokázal zmáčknout kohoutek. Zase jsem se rozbrečel. Mlátil jsem se do čela a do hlavy a nadával jsem, jaký jsem zbabělec, že nedokážu zabít vraha svých rodičů. Pak jsem zase zvednul pušku a…chlap už tam nebyl. Vstal jsem a rozhodným krokem přešel ulici.

„Musím se pomstít, aspoň jednoho!“ Pořád jsem si opakoval. Po chvíli jsem uviděl další skupinku rabujících bubáků. Byli čtyři. Ukryl jsem se za zídkou a čekal na příležitost. Dva z nich se konečně oddělili a já na jednoho z nich zamířil. Zmáčknul jsem kohoutek. Ještě než se skácel ten první na zem, tak jsem mířil na druhého a zase zmáčknul. Zavřel jsem oči. Bylo ticho, jen hukot plamenů ze zapáleného obchodu dělal přízračnou kulisu tomuto okamžiku.

Moji první mrtví…

Nedíval jsem se na ně, šel jsem za tou druhou dvojící. Seděli na chodníku a pili z nějaké láhve. Byl jsem schován za rohem. Vystrčil jsem hlaveň pušky, byli vzdáleni asi sto metrů. Na jednoho jsem zamířil a vystřelil, tlumič na této malorážce je neuvěřitelně účinný. Je slyšet jenom cvaknutí úderníku, jinak nic. Je to nějaká vojenská specialita. Matka říkala, že ji našli v jednom z vojenských skladů, které navštívili. Chlapík, který koukal na toho druhého jak pije z flašky, se skácel naznak. Druhý se hlasitě rozchechtal, když viděl jak jeho kumpán lehnul. Myslel si, že ho porazil alkohol, neměl šanci zjistit, že ho nezmohl chlast ale střela, která mu vlítla krkem a vylítla temenem ven. Zase jsem zamířil a zmáčknul.

„Čtyři.“ Řekl jsem.

Ať to dopadne jak chce, já jsem vyrovnal počty. Nechtěl jsem je ale nechat na pokoji. Zloba se mnou cloumala. Hodil jsem si pušku na záda a doběhl k nim. Ukopnul jsem uhnilý zámek ze sklepního okénka do ulice a hodil tam oba bubáky. Poprvé jsem si je mohl podrobně prohlédnout. Vypadali strašidelně. Byli celí černí. Nejdřív jsem myslel, že je to barva, ale oni měli úplně černou kůži. Vypadali divoce, vlasy měli nemytý a spletený do podivných copánků. Na koncích měli barevné korále. Bál jsem se jich, ale tušil jsem, že je nesmí jejich kumpáni objevit. Čím později mě odhalí, tím víc jich budu mít šanci zabít. První dva „čerty“, tak taky nazývám bubáky, jsem nacpal do popelnice, po ulicích je jich spousta, některé jsou převržené a některé stojí. Je v nich spoustu zajímavých věcí. Jeden z čertů byl hubenej, ale ten druhý vážil víc, než jsem dokázal zdvihnout, musel jsem ho nacpat do ležící popelnice.

Opatrně jsem se vydal za dalšíma. Rodiče jich dokázali zabít asi sto, nechápu, jak to dokázali. Zajímalo by mě, jestli bubáci jsou taky lidé. Sice se tak nechovají, ale lidem jsou docela podobní. Taky mluví, jasně jsem je slyšel. Jedině zvířata mluvit neumí, tihle ano, takže to lidé budou. Dokud jsem si nepřečetl tátův deník, tak jsem nevěděl, proč jsou tak zlí.

Plížil jsem se podél domů a nakukoval za roh do další ulice. Spatřil jsem potácející ho se čerta, jeho krok byl značně nejistý, něco jako měl táta, když s matkou oslavovali konec roku. Střelil jsem ho do břicha. Spadnul k zemi a křičel bolestí. Přišel jsem k němu. Podíval se na mne, jeho oči se rozšířily, byl asi překvapen. Popadnul jsem ho za nohu a táhnul k jednomu z vchodů. Dotáhl jsem ho za dveře a opřel jsem ho o zeď. Vedle smrděly ty plechové nádoby. Sebral jsem mu pistoli a zeptal se ho:

„Why?“ Slzy jsem měl na krajíčku. Znovu jsem se ho zeptal. Nic. Zkoušel jsem francouzštinu, bubák neodpovídal. Koukal na mne s vytřeštěnýma očima. Něco se pokoušel brebentit ve své řeči, ale nerozuměl jsem mu. Z úst mu tekla krev, muselo ho to hodně bolet, ale nebrečel. Byl statečný. Znovu jsem na něj naléhal, ale nic neřekl. Pak jsem od něj odešel. Dům jsem zase zavřel. Vydal jsem se směrem odkud bubák přicházel.

Hluk se stupňoval. Jako liška jsem se plížil po ulicích a kryl se za autama a ve vchodech domů.

Pak tam, kde se ulice střetávaly v jednom místě, hořelo spoustu automobilů. Zahlídnul jsem pár lidí, jak házeli hořící láhve do oken domů. Opřel jsem pušku o nároží domu a zamířil na prvního čerta. Skácel se na zem, ostatní si ho nevšimli, bylo jich asi deset. Skákali do vzduchu a křepčili kolem ohňů. Dalšího jsem zasáhl a pak dalšího. Jeden z bubáků spatřil své kumpány jak leží na zemi. Rozhlížel se kolem, střelil jsem ho do krku. Další ukázal mým směrem. Otočil jsem se a běžel od nich. Proběhl jsem dvě ulice a vpadnul do jednoho vchodu. Proběhl jsem chodbou a vykopl dveře do dvora. Dvorek za domem byl plný listí ze stromů, po klepadle na koberce jsem přelezl zídku a seskočil do dalšího dvora. Nikdo za mou neběžel. Vešel jsem do dalšího domu a opatrně se rozhlídl po ulici. Tady byl klid. Zase jsem běžel. Před sebou jsem viděl takovou vysokou budovu, která ještě nebyla dostavěna. Byla hodně vysoká. Vběhnul jsem dovnitř, byl to celý komplex staveb. Běžel jsem po dvou schodech nahoru. Budova měla šestnáct pater. Z posledního byl pěkný výhled na město. Východní část byla celá v dýmu, západní, kterou dělila řeka, byla čistá. V ní ještě nikdo neraboval. Vzal jsem si dalekohled a pozoroval jednotlivé skupinky bubáků.

Vybral jsem si tu nejbližší. Bylo jich sedm, právě se přesouvali směrem ode mne. Zamířil jsem na posledního ze skupiny a střelil ho do hlavy. Byl to dobrý zásah, na sto padesát metrů. Ještě se mi takhle podařilo zastřelit dva další, než je ostatní začali postrádat. Zmateně se rozhlíželi kolem, došli k nim, zasáhnul jsem dalšího. Ti tři zbývající se rozprchli po ulici a pozorovali odkud střílím. Přesunul jsem se jinam. Našel jsem si další dva lotry, jak rozbíjí výlohy nějakého obchodu. Oba se mi je podařilo dostat. Další skupina byla dosti početná a daleko, proto jsem s útokem počkal. Nikoho dalšího jsem zatím neměl v dostřelu. Pozoroval jsem okolí dalekohledem. Ty tři zbývající z první skupiny jsem neviděl. Najednou mi v dalekohledu utkvěl chlap, obklopen davem hlídačů. Udílel rozkazy na jednu i na druhou stranu. Byl ale daleko, městem se na všechny strany rozbíhaly skupinky po třech. Už asi o mě vědí. Jednoho bubáka z té skupinky jsem v běhu zastřelil, upadl a kutálel se po zemi. Ostatní zastavili a šli k němu, toho jsem využil a vystřelil po jednom z nich, střela ho ale zasáhla jenom do ramene. Na nic jsem nečekal a pádil ze schodů dolů na ulici. Musím utéct, než mě obklíčí. Veprostřed budovy jsem zastavil a rozhlížel se kolem. Viděl jsem, jak se ke mně blíží skupinka ozbrojenců, šli těsně u zdi. Vypadali strašlivě, ale já už se neměl čeho bát. Svůj dluh jsem vyrovnal, teď mi už o nic nejde. Šel jsem k oknu, ze kterého byl na ně nejlepší výhled. Winchestrovku si položim v klidu na parapet okna. Beru si na mušku posledního ze skupinky. Ještě dva zabít a budu úplně spokojen. Ruce se mi netřesou, noc nad hrobem rodičů mě zcela zbavila nevinnosti dětství.

Mačkám kohoutek. Krásnej zásah. Bubák se skácel na zem. Ostatní nic nezaregistrovali. Další, tentokrát se tři další otočili, asi vykřikl. Teď musím jednat rychle, než se vzpamatují. Beru si dalšího na mušku. Cvak. Je slyšet jen úderník. Ostatní se začali krýt ve vchodech a míří na budovu, ve které stojím. Využiji, že jsem oproti nim v dobrém úhlu. Další z nich se skácel na zem. Začali chaoticky střílet do budovy, zarumpluju závěrem a natáhnu do komory další z drobných nábojů. Tyto náboje mají tu výhodu, že jsou malé, do kapsy se mi jich pohodlně vejde stovka. Zásobník má kapacitu deset kusů. Zavřel jsem závěr a zamířil. Cvak. Další, už jsem je přestal počítat.

Rychle vstávám a běžím dozadu. Staveniště je plné různého materiálu: bedny, trubky, hadice a podobně. Seskakuji o patro níž, všude je beton. Nechápu, jak v tomhle mohl někdo žít.

Běžím, zase skok o patro níž. Pak slézám na ulici po žebříku. Je to nějaká proluka, vzniklá zbouráním původních prostor. Na zemi je bláto, kusy papírů a igelitové pytle. Hnus. Byl jsem tu s rodiči jenom dvakrát a moc se mi tu nelíbilo. Asi bych si tu nezvykl. Vběhnul jsem do hotelu, proběhnul kuchyní a pak na nákladní rampu, vyplašil jsem hejno potkanů, jsou pěkně vypasený. Bleskově jsem se vyhoupl přes zeď, skočil do dvora a vyběhl na ulici. Město má výhodu, že se v něm jedinec může krásně ztratit. Vyběhl jsem do prvního patra a pootevřel okno. Rozhlížim se. Najednou z jedné ulice se vyplíží skupinka chlápků ze samopalama. Je jich asi dvanáct. Jdou opatrně podél domů, hlavně zbraní míří na střechy. Ten první má psa, je to velký vlčák. Otec měl na začátku taky potíže se psy… Pes s čumákem šmejdícím po zemi, z toho nekouká nic dobrého. Doufám, že projdou, mám v plánu dostat se jim do zad a zaútočit na ně zezadu. Právě prošli přes místo, kde jsem já utíkal přes ulici. Najednou pes začal štěkat a vzpínat se na vodítku. Na nic jsem nečekal a vyrazil po schodech nahoru. Nikdy jsem v takovém domě nebyl, čtrnáct schodů, podesta na ní dvoje dveře k bytům, zase čtrnáct schodů podesta…

Za sebou slyším dupot a výkřiky. Už jsem nahoře, přede mnou jsou akorát jedny oplechovaný dveře, zkouším je vykopnout, nic. Jsou moc pevné, dupot je stále hlasitější, slyším i štěkot psa. Vytahuji matčinu čezetu a vystřílim do zámku půl zásobníku, konečně volná cesta. Střelba z pistole v uzavřené místnosti je něco strašného, jsem na půl hluchý. Dveře zabouchnu a na vrch dveří dávám odjištěný granát. Malý pozdrav od malého kluka.

Běžím půdou, na šňůrách zde visí zaprášené prádlo, je zde hodně trusu po holubech. Vidím v rohu u komína žebřík, najednou se ozve hrozná rána, celý barák se otřese. Málem jsem upadl na zem. Hrozný řev od zraněných pronásledovatelů a kňučení psa, pokouším se to nevnímat, šplhám po žebříku na střechu. Jsem nahoře, těsně pod nohama mi prosvištěla dávka ze samopalu, naštěstí se mi podařilo včas otevřít poklop na střechu.

Běžím po střeše, vedle mě vybuchují tašky, skočil jsem na střechu druhého domu. Střelba ale nepřestala, ale už mě nemohou ohrozit. Musím běžet co nejdál, naštěstí jsou střechy poměrně v dobrém stavu, uklouznout, to by byl konec. Zase lezu po žebříku dolů, je to dům s plochou střechou. Zkouším otevřít dveře do podivného domečku na střeše. Zavřeno. Skočím k poklopu, který je hned vedle, naštěstí ten otevřít jde. Lezu do tmy. Poklop zajišťuji kouskem drátu. Jsem dole, další zamčený dveře, matčina čezeta mi znovu otvírá cestu ven. Je to nějaký malířský ateliér. Všude je spousta pláten, nemám, ale moc času se rozhlížet. Musím dál, pryč.

Sbíhám po schodech dolů, otvírám okno ven na ulici a rozhlížim se. U dveřích, do kterých jsem původně vešel, stojí přikrčení dva strážci. Seběhnu až dolů ke vchodu. Měním zásobník a natahuji pušku, pomalu se přibližuji k hlídačům. Konečně je vidím, jeden z nich kouří a nervózně se rozhlíží kolem. Nemůže mě ale vidět, šeptá tomu druhému něco do ucha a oba se smějí. To je moje šance, zamířim a vystřelím. První se skácí k zemi, bleskově natáhnu závěr. Další náboj je připraven. Druhý chlapík nevěřícně na mě zírá, jeho ruka pomalu zvedá samopal mým směrem. Jsem ale rychlejší.

„Rychle pryč!“ Přeběhnu ulici do protějšího baráku a zase lezu přes dvorky, další ulice a další dvory. Dostávám se tak až k řece ústící do moře. Je zde velký nepořádek, spousta igelitových pytlíků lítá ve větru a je zde i dost potkanů. Schovávám se do jedné opuštěné boudy a čekám na večer.

xxxxx

Jen tak tak jsem jim unikl. Musím být příště opatrnější. Kontroluji zásobu nábojů. Asi třista padesát do malorážky a stovka do pistole. Tři granáty.

Dojídám poslední jídlo z domova a myslím na rodiče. Co to musí být za lidi, že s nimi takhle naložili. Dočítám otcův deník. Rodiče nikdy nechtěli mluvit o tom, jak se sem dostali, akorát říkali, že to nebylo jednoduchý. Cestou prý potkali spoustu zlých lidí. Konečně se dovídám pravdu. Bubáci nejsou žádný bubáci, ale lidé. Lidé, se kterými se otec poprvé střetl v tom malém přímořském letovisku, když ho drancovali. Od té doby se za ním štvali až sem. Zjistil jsem také, že otec s matkou měli neuvěřitelné vlastnosti. Sice se je podařilo nakonec zabít, ale se mnou nepočítali.

Rád bych uměl to, co uměli oni. Nedokážu si moc představit jaké to je, běhat sto kilometrovou rychlostí, ale musí to být úžasné.

Taky jsem pochopil, že i já nejsem úplně normální. Je mi osm roků a od takových lidí nebo dětí se nečeká asi něco jiného, než to, co tu právě předvádím. Máma mi to pořád připomínala, chtěla, abych byl jejím mazánkem. Je ale pravdou, že jsem měl taky hodně štěstí.

Když se setmělo, tak jsem vystrčil hlavu z úkrytu. Nikde nikdo. Jdu pomalu k vodě. Vidím na mostě stráže.

„Tak tudy to nepůjde.“ Musím vymyslet, jak se dostanu na druhou stranu. Naštěstí od moře přichází mlha, drobně prší. Při troše štěstí by se mi mohlo podařit dostat na druhou stranu. Rozhlížim se na čem bych se dostal suchý na druhý břeh. Nikde tu není žádná loďka. Musím dál po proudu. Přelézám ohradu, je v ní sklad nějakého stavebního materiálu, je to hodně zapadáno listím z kaštanů, které tu rostou. Opatrně postupuju, nechtěl bych spadnout do nějaké díry. Zase musím přelézt plechový plot. Kousek jdu po cestě, která vede podél řeky. Zase nějaká ohrada. Tentokrát je to sklad pneumatik. Jsou jich tu tisíce. Tady bych se mohl schovat, ale já se schovávat nechci. Musím jich zabít co nejvíc, je mi jedno co se mnou bude, ale vede mě jediná touha - pomsta. Pomsta za to, čeho se oni dopustili.

Konečně je tu nějaké přístaviště. Je to tu zarostlé, všude samá bříza. Něco se mi ale nezdá, ve vzduchu cítím něco, něco… co nedokáži přesně identifikovat. Tiše našlapuji a pátrám zrakem v temnotě, mám asi lepší oči než ti co mě pronásledují, ale to není to hlavní. Výhodu má vždy ten, co čeká. Nakonec jsem je uviděl, nebo spíše ucítil. Přivedl mě na ně dým, který se valil z jednoho místa. Byli schováni v dřevěné maringotce bez kol. Měl jsem sto chutí na ně okamžitě zaútočit. Ale pak opatrnost velela zůstat. Schoval jsem se a pozoroval boudu. Za hodinu přišla k boudě další dvojice lidí. Něco zabrebentili a pak druhá dvojice se vypravila mým směrem. Přikrčil jsem se za nějaké tabule plechu. Smrdělo to tam. Dvojice prošla kolem, hrozně páchla. Když byli tři kroky ode mne, tak jsem vytáhl pistoli a každého z nich střelil dvěma výstřely do zad. Oba se na sebe skáceli. Odtáhl jsem je ke kraji. Do pistole jsem nabil nový zásobník. Vyrazil jsem k maringotce. Nahlédl jsem dovnitř. Sedělo tam pět černochů, přes hrozný dým je ani nebylo vidět, pili z flašek nějaký alkohol. Dva z nich se váleli na posteli a spali. Otevřel jsem dveře. Chlapi se otočili a spadla jim čelist. Mířil jsem na ně čezetou. Do každého jsem nasázel dvě kulky. Takhle z blízka jsem ještě nikoho nezabil. Sedl jsem si na schody k maringotce a koukal před sebe. Bylo mi na zvracení. Dnes jsem zabil asi dvacet lidí…

Silou vůle jsem se asi po deseti minutách přinutil vstát. Nohy mě neposlouchaly, ale pak jsem si vzpomněl zase na rodiče a na jejich nahá těla napíchána na kůly. To trochu zabralo. Vydal jsem se dál, sehnat nějakou loď. V přístavišti jsem konečně objevil použitelnou pramici a vydal se na druhý břeh. Pro mlhu jsem viděl asi na deset metrů.

Přistál jsem na druhé straně řeky v nějakém blátě. Vypotácel jsem se na břeh a utíkal jsem asi kilometr zpátky po nábřeží. Po levé straně byly postaveny luxusní domy s bohatou štukovou výzdobou. Do jednoho z nich jsem se schoval. Hned za hlavními dveřmi byla místnost s židlí, pohovkou a televizema. Asi vrátnice. Na pohovce jsem strávil zbytek noci. Bylo zde vlhko, v rohu na zdi se objevovala plíseň. Ráno jsem se probudil zimou, z druhého břehu se ozývala střelba. Zvědavě jsem vykoukl ze dveří. Bylo to v místě, kde byla ta maringotka…

„Asi budou naštvaný.“ Usmál jsem se. Plazil jsem se k nábřeží, vozovka byla o něco výš než druhý břeh, takže mě nemůžou vidět. Beru do rukou dalekohled a prohlížím druhou stranu. Vidím asi třicet osob, střelba už ustala. Mám hlad, přemýšlím, co bych kde sehnal. Plazím se zase zpět a běžím podél domů pryč od řeky.

„Chytnout tak nějakého potkana…“ Rozhlížím se po okolí, ale zrovna tu nic nešustí ocáskama. Vracím se k řece. Jdu k mostu. Je to mohutná kamenná stavba, po bocích jsou takový zvláštní zelený sloupy. Jsou asi tři metry vysoké a na špičce mají kopuli ze skla. Jsou to asi osvětlovací sloupy. Běžím k jednomu z nich, dostal jsem totiž bezva nápad.

Je to jak jsem si myslel, sloup se dá otevřít pomocí čtyřhranu, zasunuji do něj druhou stranu svého nože. Povedlo se. Uvnitř sloupu jsou malé schůdky do kopule a pod ní je několik větracích děr, to je to co potřebuji. Slézám zase dolů a zavírám za sebou západku. Celý sloup je litinový odlitek.

Pozoruji z kopule okolí. Tohle je jediný most široko daleko. Pokud chtějí přes řeku na druhou část, tak musí tudy. Na druhém břehu je klid, jsou vidět jen dva nebo tři lidé. Dalekohledem pořád pátrám po nějakém náznaku změny. Mám hrozný hlad a kručí mě v břiše.

Asi po hodině čekání se začínají objevovat první nepřátelé. Pozorují dalekohledem most. Dívám se pouze větracími otvory. V kopuli by mě mohli proti obloze zahlídnout. Zamířím na jednoho z chlapíků stojícího trochu bokem od hlavního davu. Doufám, že si ho nikdo nevšimne.

Zase jenom cvaknul úderník a chlapík se skácel na zem. V tu ránu všichni zalehli nebo se začali krýt. Ozvala se střelba a tříštění oken domů na nábřeží. V klidu jsem zamířil na dalšího. Zásah, na sto metrů není problém zasáhnout někoho do krku. Najednou se ozvala šílená rána. Na mušce už jsem měl dalšího z nich, ale výbuch mě zcela překvapil. Jeden z domů měl v sobě velkou díru a začal hořet.

„Rakety!“ Vykřikl jsem. Na rodiče často používali tyto hrozné zbraně. Střelba z protějšího břehu je nekonečná, nevím, kde pořád berou náboje. Střílí pořád do těch domů, nebo na nábřeží. Hoří také šest automobilů. Na most nestřílí nikdo, chtějí po něm jít, tak ho nechtějí asi zničit.

Za půl hodiny kanonády jsem jim zabil čtrnáct bojovníků. Začínají se pomalu přesouvat dozadu. Musím si taky hlídat záda, aby mě někdo náhodou nepřepadl. Vzadu je však klid. Je stále těžší vyhledat další oběť. Začali se pořádně schovávat. Přestávám střílet a čekám co se bude dít. Ještě další čtvrt hodiny stříleli do baráků a pak už toho nechali. Domy jsou hrozně poničené, celý blok hoří. Plamen co nevidět přeskočí na druhý blok domů.

Klid, někteří se zase začínají ukazovat, jen na chvilku, ale ta by mě stačila. Svrbí mě prst. Jsem ale zvědav co udělají. Je mi taky divný, že nikoho z nich nenapadlo střílet do těch sloupů. Proti samopalům skýtá moje stanoviště dobrou ochranu, ale zásah raketou by nevydržel.

Na most se vydávají dva „dobrovolníci“. Ostatní je „kryjí“, ti dva moc dobře vědí, že by neměli šanci. Opatrně našlapují, jakoby šli po minovém poli. Dobře vidím jejich soustředěné obličeje. Už jsou kousek ode mne. Ani nedýchám, abych se neprozradil. Každý z těch dvou jde po kraji mostu. Kryjí se právě za těmi sloupy. Jeden z nich je už u protějšího sloupu. Pomaličku vystrkuje hlavu a skok a je u mého sloupu. Slyším ho jak hlasitě dýchá. V tom mi zase začne kručet v břiše, schoulím se na schůdkách do klubíčka a dusím v sobě ten zvuk. Nevím jestli mě slyšel, ale v duté konstrukci sloupu to slyšet být muselo. Proklínám se, že jsem se nenajedl. Strachy se klepu. Nic neslyším, nevím jestli už odešel, nebo je ještě tu. Bojím se podívat. Pak uslyším jeho dech. Je tu. Jsem jak myška zticha, nikdy jsem nepředpokládal, že budu mít proti nim moc šancí, ale takhle se prozradit, to by mě mrzelo. Najednou zase nějaký šramot. Nakukuji ven, černoch se poposunul k dalšímu sloupu. Dobrý.

Hlídka dojde až nakonec mostu a dává znamení, že je vše v pořádku. Opatrně propátrávají prostor. Pozoruji druhý břeh. Tam už je velký shluk lidí. Mít tak tu jejich raketu… Na most jdou další lidé, je jich sedm. Ty už projít nenechám. Počkám si, až budou na třicet metrů a pak jsem na jednoho z nich vystřelil. Skácel se na zem, ostatní se rozprchli zpátky, nebo se skryli za sloupy. Ještě se mi dva z nich podaří zneškodnit. Na mostě zůstali dva. Schovávají se ale špatně, jednomu z nich je vidět zadek a druhému stehno. Myslí si pořád, že střelba přichází z těch hořících domů…

Ti dva první, co přešli na druhou stranu, se kryjí za sloupy také, ale jsou zády ke mně. Mám chuť je zasáhnout zezadu, ale nechci porušit tuhle patovou situaci. Jeden z té druhé várky vystrčil neopatrně hlavu a to byla moje chvíle. Zasáhl jsem ho přímo do tváře, kus mozku ohodil toho druhého, ten v panice vystartoval ze svého místa a běží co mu síly stačí do „bezpečí“. Moje winchestrovka má ale velký dostřel. Beru si ho pěkně na mušku a posílám mu jeden bleskový pozdrav. Kácí se na zem, jako všichni před ním.

Ti dva chlapíci z prvního průzkumu sedí zády ke sloupům. Vidím jim do obličeje, jsou přesně na druhé straně mostu ode mne.

Čekám, co se bude dít. Dalekohledem usilovně pozoruji druhý břeh. Tam se asi radí na dalším postupu. Za dvě hodiny po poradě se opatrně stahují zpátky od řeky. Za deset minut potom už nevidím žádného z nich. Nechce se mi věřit, že by tu nechali dva ze svých kolegů. Ti něco zoufale volají na vzdalující se skupinu. Ještě chvíli čekám a pak si beru na mušku jednoho ze sedících, musím to udělat rychle, aby ten druhý se nemohl schovat na druhou stranu sloupu. Beru proto toho blíž k sobě.

Vystřelil jsem, chlap se skácel do vozovky, rychle zarumpluji závěrem a zasahuji dalšího, celé to netrvalo ani dvě vteřiny. Oba se válí na zemi. Pomalu vylézám ze sloupu.

Běžím přikrčen u země. Najednou kolem mě projede dávka ze samopalu. Vytržený asfalt mě poranil na ruce, naštěstí to není nic vážného. Kličkuji mezi sloupy. Ty prevíti nechali na místě stráž a já jim takhle naletěl… Běžím co to de. Naštěstí se brzo dostávám do ochranné clony kouře, to ale nezpomalí můj běh. Musím pryč, pryč od řeky. Stáčím se nalevo směrem k moři. Ti vrazi sem museli přejet na lodi a někde blízko tu musí kotvit.

Nejdřív ale musím utéct co nejdál a sehnat něco k jídlu. Běžel jsem asi půl hodiny a doběhl asi až na konec města. Nikde nikdo.

Ze starých potravin se už nedá dlouho nic použít, zbývá jen jedna cesta, něco ulovit. Lituji, že jsem si nevzal víc těch vojenských konzerv, ty se daly ještě jako jediné jíst. Na zahradě jednoho z domků se mi podařilo ulovit kočku. Zaběhl jsem s ní do domu a tam jsem jí upekl. Musel jsem rozlámat nějaký nábytek, abych jí měl na čem upéct. Udělal jsem si v koupelně pěkný ohníček, rožeň jsem si udělal z držáků na ručníky. Krásně se upekla, zbíhaly se mi na ni sliny.

Kočku jsem ještě nejedl, byla výborná, měla krátkou srst, musel to být dobrý lovec, že přežil i zimu, kdy je o potravu nouze. Část pečínky jsem si zabalil do papírového sáčku, aby mi na ni nelítaly mouchy. Natáhnul jsem se na kanape a oddychoval. Byl jsem rád, že jsem nepříteli způsobil takové ztráty. Minimálně čtyřicet lidí jsem mu vzal za dva dny. To jsem nepředpokládal ani v těch nejdivočejších snech. Je faktem, že má tichá zbraň je největší důvod na tom, že jich bylo tolik. Pak už jde jenom o štěstí. Na té půdě to bylo o fous.

Dřímal jsem až do večera. Když byla tma, tak jsem se vydal zpátky k městu. Ve tmě vidím asi líp než ostatní lidé, několikrát jsem si to ověřil s tátou, když jsme se spolu vydávali na noční lovy. Co už on neviděl ani v dalekohledu, to jsem já viděl celkem jasně a když jsem se podíval do dalekohledu, tak jsem to viděl skoro jak ve dne.

Jdu už dvě hodiny po kraji města směrem k pobřeží, zatím jsem nikoho nepotkal. V dáli jsem cítil ohně, vůni moře a pak ještě něco jiného… Nepřítele, nevím jak je to možné, že ho dovedu vycítit, už tenkrát před rokem jsem je viděl, ale rodiče mi nevěřili, byl jsem asi moc malý… Jak rád bych vrátil čas, někdy se zastavím a brečím, protože moji rodičové jsou mrtví, jedině pomsta a vztek mě ženou do předu. Nezajímá mě co bude dál, jen jdu stále dopředu.

Zase mě přepadla malomyslnost, klekám si do hlíny a záchvat je tu zase. Válím se po zemi a trhám zlostně kusy trávy. Brečím, křičím.

„Proč?! Proč?! Mami.“ Oči mám zalepené slzami, svůj život bych za ně dal. Žili jsme si tady tak v klidu… Všechno to mohlo být jinak. Kdybych je pořádně varoval… Zase záchvat, je mi ze všeho nanic, nemůžu dál. Nejraději bych máminu zbraň otočil proti sobě.

Proklínám se, proklínám se za to, že jsem jim z toho sklepa nevyrazil na pomoc. Třeba by se lekli a utekli pryč a my tak získali čas. Přišlo to tak náhle, kdybychom o nich věděli, tak by táta nachystal ten kulomet co měl v jedné stodole. Pět roků stál zabalený na prostranství kousek od našeho domu. V zimě, v létě, byl to takový mlčenlivý strážce. Byl obrovský, táta mu udělal masivní podstavec a navařil na něj přídavné plechy. Pak ho uklidil do stodoly, kulomet se musel často udržovat a na volném povětří korodoval. Každý týden se musela dělat kompletní údržba a mazání. Proto ho dal do stodoly, aby tolik netrpěl. Teďka za něj trpím já. Jsem si jistý, že bychom se jim ubránili, útočili na nás bez použití raket, to znamená, že je chtěli dostat živé… Kulomet by je smetl z povrchu zemského jednou provždy. Nenávidím je!

„Musím dál!“ Vstal jsem ze země a krok za krokem se vydal k hořícím ohňům.

xxxxx

Tábořili kousek od moře. Měli početné hlídky, hodila by se mi jedna z těch raket. Táta tomu říkal RPGéčka. Geniální zbraň. Je to vlastně roura, která má na konci raketu, ta se v rouře odpálí a letí na cíl. Má veliký smrtící účinek. Jednu napálit doprostřed tábora…

Dalekohledem si prohlížím jejich tábor. Je to pár stanů, nechápu proč mají rozdělaný oheň, zbytečně je to oslepuje a nic ve tmě nevidí.

Opatrně se přibližuji k hlídce, schovávám se do jednoho křoviska asi třicet metrů od ní. Mám na mušce celkem tři strážné. Zívají a jsou nepozorní.

Prvního trefím přímo doprostřed čela, nehlučně se sesune na zem. Další ji dostal kousek pod levé oko. A třetího jsem dostal jako toho prvního, zase doprostřed čela.

Přestaly se mi klepat prsty. Konečně se zase můžu plně soustředit na nepřítele.

Plazím se blíž k táboru. Na padesát metrů zabíjím dalšího člena ochrany tábora. To je asi celá ochranka, další nevidím. V táboře je na šedesát lidí.

Pušku dávám na záda a beru matčinu čezetu, zbraň, kterou jsem chtěl před malou chvíli použít proti sobě. V duchu si přísahám, že už se myšlenkou na sebevraždu nebudu zabývat. Minimálně do doby, dokud nezabiju posledního z těch vrahů.

Pomalu se sunu k jednomu stanu. Nejdřív jsem chtěl do něj vysázet nazdařbůh půlku zásobníku, ale pak mi bylo divný, že z něj nikdo nevychází a ani se v něm nic nehýbe. Pomalu dám na stranu plentu, která kryje vchod. Polilo mě horko. Stan je jakési skladiště zbraní.

Rozhlížím se kolem, nikdo zatím nezpozoroval, že jsem jim pronikl do tábora. Musím rychle jednat. Rychle jsem vlezl do stanu. Otevřu první bedýnku. Usměju se, jsou v ní granáty. To je přesně to, co potřebuji, dávám si jich do baťohu deset. Další zavěšuji za pásek, spěšně prohledám další dvě bedny. V jedné jsou náboje do kulometu a ve druhé zase granáty. Nemám víc času, musím rychle pryč, než si někdo všimne že stráže jsou mrtvé.

Přikrčen běžím asi třicet metrů od stanu k dalšímu stanu. Od pasu odepnu čtyři granáty, odjišťuji a dva házím ke stanu, než vybouchnou mám v ruce další dva a házím je k jinému stanu. Výbuchy jsou ohlušující, v táboře vypukne zmatek, lidi běhají sem a tam. Padne i několik dávek ze samopalu. Odjišťuji další dva granáty a házím je tam, kde je nejvíc lidí. Výbuch je vyhodí tři metry do výšky. Odpor je chaotický, pak po další sérii výbuchů organizuje jedna skupinka nepřátel kruhovou obranu. Sundavám ze zad malorážku. Jednoho po druhém likviduji, musím ale často měnit stanoviště. Dvakrát vystřelím a pak rychle pryč na jiné místo, pak jim tam hodím pro změnu granát a zase dva výstřely z pušky. Takhle kolem nich pořád kroužím, někteří se dali na útěk, ostatní na ně volají, ale ti už se nedají zastavit. S hrůzou běžej k moři. Kdyby jen věděli, že si s nimi takhle hraje osmiletý kluk… Přes třicet nepřátel tam zůstalo mrtvých, než zbytek konečně napadlo, že stáhnout se by byla rozumná věc. Běžím za nimi, ale oklikou, nechci jim padnout do pasti. Už cítím moře a slyším příboj. Pomaličku se přibližuji k vodě, jsou tu skály. A nějaké dlouhé molo, směřující do moře. U mola kotví dvě lodě, je s podivem, že se jim po té době podařilo nějakou zprovoznit. Na molu panuje veliký chaos, jedna z lodí se začala vzdalovat. Nechci, aby mi takhle unikli, teď by se mi raketa moc hodila. Na molu stojí čtyřčlenná hlídka.

Svlíknu se a jen s jedním granátem vklouznu do moře. Plavu směrem k molu, pomaličku se k němu přibližuji, je betonové a asi pět metrů široké. Snad se mi ho podaří přehodit. Už jsem se dostal za záda hlídky. Na moři jsou mírné vlnky, což je pro mě výhoda, protože se jim takhle líp ztratím.

Už jsem u mola, hlídka je asi deset metrů ode mě. Prohlíží pouze molo a břeh. Vodu nikdo nehlídá. Pomaličku vylézám z vody. Odjišťuji granát a házím ho do lodi. Okamžitě mizím ve vodě a strkám si prsty do uší. Obrovská detonace je slyšet i pod vodou, mám štěstí, že molo je betonové, tlaková vlna by mi roztrhla bubínky. Opatrně se nadechuji a plavu zpátky ke břehu, nevím kolik jich přežilo a nehodlám to nyní zjišťovat, to se uvidí, až vylezu z vody. Na dva nádechy se mi podařilo dostat nepozorovaně ke břehu.

xxxxx

Jsem zase venku, hoří molo a to co zbylo z lodi. Na první pohled výbuch přežili pouze tři lidé, ostatní jsem neviděl. Jeden z nich je zraněný. Rychle jsem se oblékl. Oběhl jsem břeh a šel k molu. Sundal jsem z ramen malorážku. Loď, která už byla od mola vzdálená asi pět set metrů, se začala zase pomalu přibližovat. Černoši z mola na ni něco volali. Využil jsem stínů a po metrech jsem se přibližoval blíž a blíž. Seděl jsem schovaný za jedním velikým kamenem a pozoroval přibližující se loď. Hořící trosky mě osvětlovaly prostor. Osádka lodi na ty na molu taky něco hulákala, ale ti se jenom zoufale otáčeli ke břehu. Do vody se jim nechtělo.

Loď se přiblížila až asi na třista metrů, to je vzdálenost, na kterou už se dá něco trefit. Opřel jsem si pušku o kámen a zamířil na shluk lidí na palubě. Z lodi začali střílet do břehu. Jedna dávka olízla i můj kámen, skulil jsem se do klubíčka. Už jsem myslel, že mě zahlédli, ale stříleli jen tak nazdařbůh.

Na molu zůstali akorát dva lidé, jeden byl zraněný a druhý byl nejspíš nezraněn schován za nějakou bednou.

Nejdřív ze všeho se musím ale pořádně vyspat. Zamířil jsem zpátky k městu najít vhodný objekt na přespání. Byl jsem totálně unaven.