Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Prokop Chocholoušek

Jan Pancéř

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Jan Pancéř

Prokop Chocholoušek

I.

Podél levého břehu Divoké Orlice uhání tlupa jezdců. Slunce se odráží na černě leštěném brnění i na těžkých pádných mečích, z helmic vlají péra jasně červené barvy. Všechno je na těch drsných, silných mužích čisté, úpravné, nic není zbytečně nápadného, jenom ta černá barva zbroje s jasně červenými odznaky bije do očí. Jedou mlčky, pravidelným klusem za svým vůdcem, který cválá asi deset kroků před nimi na velikém přesilném vranci. Musí to být zvíře obrovské síly, jinak těžko by uneslo takového velikána. A ještě si k tomu pohazuje hlavou a vesele si odfrkuje!

Vůdce jezdců je oděn v černé lesklé zbroji jako ostatní z jeho družiny, kromě meče houpá se však ještě po pravé straně jeho sedla těžký železný mlat; tak těžký, že by jím mohl drtit skály, a ne pouze lebky nepřátel. Zlatý čestný řetěz, jež mu spadá s krku na prsa, je pak jeho jediné vyznamenání před ostatními. Tvář mohutného muže je nehybná, jako by ji z tvrdého mramoru vytesal, jen plné rty se občas stáhnou v škodolibý úsměv. A tu vždy pohodí velikán hrozivě pravicí a pobídne koně k čilejšímu kroku. Konečně se zrakům černých jezdců objeví hrad poteštejnský, který z protějšího břehu Orlice hledí do daleké krajiny. Bílé, čerstvě omítnuté zdi svědčí o jeho nevalném stáří, jenom černá věž, jakoby celá opálená, jež strmí do výše nad všechny ostatní budovy, by si mohla vyprávět o dobách dávných, veselých i zhoubných.

Vůdce se zastavil, nevyjel však z úkrytu hvozdu, pouze hleděl upřeně na siluetu staré věže poteštejnského hradu. A pak zašeptal, jako by sám sebe chtěl přesvědčit:

"Ano, stojí tu posud, ten němý svědek tvé smrti, statečný Mikuláši!" Teprve potom se obrátil ke své tlupě a pokračoval: "Nebylo silnějšího a statečnějšího rváče po celé české zemi nad Mikuláše Poteštejnského. Sám císař Karel IV. si na něm málem vylámal zuby, když jej ještě co markrabě moravský obléhal v tomto pyšném hradě. Roztřískali mu, pravda hrad nad hlavou, ale starý Mikuláš se přece nevzdal; dostali jej, teprve když pobořili strop věže, pod jehož sutinami našel Poteštejnský svůj hrob. Pomodlete se mé děti za, za toho slavného rytíře bez bázně a hany. Byl jedním z posledních čestných mužů v této zemi. Císař Karel hubí jednoho po druhém, nemá ve velké vážnosti dobrodružný život rytířský. K čertu se vším, to už snad ani za to nestojí být rytířem!"

"Za nebožce krále Jana Lucemburského," dodal jeden z tlupy, "byl přece jiný život. Člověk si snadno mohl získat válečnou slávu a válečnou kořist. Ale teď?

Je to psí život! Všechno se ve mně obrací, když vidím mladou krev, naše potomky, místo na kolbišti s mečem a palcátem, vysedávat s knihami v ruce v síních pražské koleje. Jako by se naše veškerá šlechta chtěla obléci v mnišské hábity.

Však kdyby nebylo tebe, pane ze Smojna, nebylo by už ani stopy po minulých časech a ta kramářská spřež by se na šlechtu koukala skrz prsty!"

Vůdce však zřejmě neposlouchal; hleděl dál upřeně na hrad poteštejnský a pohyboval při tom rty. Sotva však v motlitbě, neboť tak divoce oko při motlitbě neblýská!

"Ale ten jeho syn, ten nedomrlý kluk, jaká to je zmije!" pokračoval polohlasem ve své samomluvě. "Blaze ti starý Mikuláši, že tvé kosti už zpráchnivěly, jinak bys vstal z hrobu, abys svému nezdárnému synovi zakroutil krk. Ale ještě není konec všech dnů!" pohrozil vůdce ke hradu, obrátil koně a zamířil cestou nalevo, hlouběji do hvozdu. Jeho tlupa jej mlčky následovala.

Bylo už hezky šero, když stanuli na pokraji lesa; nebyla však ještě taková tma, aby neviděli před sebe na hodný kus cesty.

Krajina byla pahorkovitá, lesem pokrytá, i tam, kde právě stáli, klonil se pahrbek k dolině. Uzrávající obilí vlnilo se před nimi a šumělo tichým větrem, v dolině prokmitala již jednotlivá světla z chýší a k lesu doléhal psí štěkot. Na protější straně doliny čněl z vysoké skály do výšky pevný hrad, hrad Borohrádek.

Jeho okna byla osvětlena, z hradní věže vlála korouhev pánů z Borohrádku; kdykoli zavál silnější vítr, rozdmula se, jako by křídly zatřepal orel.

Chvilkami pak zanesl vítr v jasné ozvěně z hradu zvuky hudby.

Tu se vůdce obrátil ke svým a řekl přidušeným hlasem: "Pohovte si na chvíli, ale dávejte pozor, abyste si nepotřísnili lesklé brnění. Jedeme přece na svatbu a musíme ukázat jak se umí chovat český rytíř!" Načež sám první seskočil s koně; nesvalila ho však tíž jeho olbřímího brnění k zemi, nýbrž vykračoval si tak lehce jako panna k tanci. Došel až na samý pokraj lesa, opřel se o sosnu a zahleděl se zadumaně V stmívající se krajinou.

II.

Veselo bylo na hradu Borohrádku. Statečný pan Aleš vdával dceru, jediné své dítě, za pana Hynka z Poteštejna, pána na Poteštejně, Vamberce, Žamberce, na Kostelci a na Chocni, pověstného po ˇ%Cechách pro jeho nesmířlivost se sousedy i zákony zemskými. Dodnes, šestnáct let po jeho smrti, se mohl Královéhradecký kraj vykázat četnými stopami jeho nenasytné loupežnosti. Dvakrát musel na Mikuláše nynější císař Karel, tehdy ještě markrabě moravský a spoluvladař Království českého, udeřit se zbraní v ruce. Při první výpravě mu dobyl a pobořil hrad Choceň; avšak Mikuláš, nezastrašen a nezlomen, pokračoval dál ve svém loupeživém řemesle, takže Karel hned příštího roku, totiž L.P. 1339, byl přinucen znovu na něj uhodit. Rozbořil mu a dobyl hrad Poteštejn, ale ještě z hradní věže se Mikuláš bránil, až obléhatelé ztekli i cimbuří věže. Tu teprve se zřítily klenby pater, pod jejichž sutinami nalezl statečný rváč svůj hrob.

Všechen majetek Mikulášův byl zabaven a teprve o dvě léta později navrátil Karel jeho synům některé statky, mezi nimi i Poteštejn a Kostelec.

A právě mladý pan Hynek, jež se uvázal v držení hradu Poteštejna, slavil sňatek s pannou Jadvigou, krásnou dcerou pana Aleše z Borohrádku.

Hostů se sjelo požehnaně, téměř všechna šlechta z okolí se tu sešla, aby popřála štěstí mladým snoubencům a pohodovala si vespolek na útraty pana Alše k zvýšení pocty panně Jadvize. Jediný soused scházel, jediný nebyl pozván - rytíř Jan ze Smojna, pán na Žampachu, příjmím Pancéř... Bylo zvečera, přineseny první svíce, odstraněny stoly v hlavní síni. Neboť nemožno v Čechách oslavit svatbu sdostatek důstojně - bez tance. Párky se už stavěly v pořádek, napřed družba pan Smil z Rýzmburku s nevěstou, za ním pan Hynek s družičkou své vyvolené. Ještě však než začali tancovat, vystoupil zámecký kaplan, mnich z řádu servitů, a jak pan Aleš neopomněl při každé dobré příležitosti připomenout, vzdělaný a učený muž, učenější nežli všichni ti mistři na proslulé pražské koleji, o nichž sice pan Aleš mnoho nevěděl, ale jichž si cenil daleko méně než svého milého kaplana.Byl páter Severín nejvěrnějším přítelem domu pána na Borohrádku, bral vždy vřelý podíl na všech jeho strastech i radovánkách, a rádcem byl, na něhož bylo nejlepší spolehnutí. Byl také otec Severín výborný latiník, pan Aleš se s ním neodvažoval pustit v delší hovor, ačkoliv kdysi navštěvoval s úspěchem školu u Svatého Jiljí v Praze. V pozdějších letech však, ve válkách krále Jana, na polních výpravách v Litvě, v Polsku a v Rakousku se mu mnoho z hlavy vykouřilo. A řečník byl pan Kaplan - to se chystal pan Aleš dokázat mečem každému, kdo by o tom jen trochu pochyboval. Už bezmála dvacet let míval Severín o slavnostních dnech v kapli kázání pro hradní čeleď i pro vůkolní osadníky, a nedokázal ještě o jiném tématu nežli: "Bratři milujte se vespolek!" A přece byl pan Aleš pokaždé jako u vytržení a posluchači poslouchali tak zbožně, jako by jim evangelium zvěstováno poprvé v životě.

Sňatek panny Jadvigy velice vzmužil pana Aleše i kaplana, který miloval dceru svého pána jako vlastní. Vychovával ji od nejútlejšího dětství a první pěstoval jejího ducha, než si ji už povyrostlou vzala k sobě do Prahy její teta k dalšímu vychování. To bylo v době, kdy Jadvize zemřela matka.

"Ráčíš vědět, Tvá milosti," začal zpříma, "proč je panna Jadviga tak zádumčivá?"

Pan Aleš jen pokrčil rameny.

"Není možná!" spráskl pan Aleš ruce.

"Mé dítě!" zvolal pan Aleš.

III.

V.