Michal Šanda

Španělské ptáčky

© Michal Šanda, 2006

© Větrné mlýny, 2006

ISSN 1213–7022

Osoby:

Jeroným

Otec

Teta Magdaléna

Scéna 1

Jeroným je přiměřeně zdevastovaný čtyřicátník. Na čem spočinou oči diváka při prvním pohledu je pivní teřich vyboulující o číslo větší kostkovanou košili nedbale vykasanou z kalhot. Opasek má rozepjatý a manšestrové kalhoty popuštěné hluboko k bedrům. Z lednice umístěné vprostřed jeviště vyndá láhev piva. Dvěma rutinně zažitými kroky se přemístí doprava ke kuchyňské lince. Z šuplete vyndá nůž a přes kotník ukazováku odpáčí z piva korunku. Napije se a opět se přesune k lednici. Tentokrát z lednice vyjme špalík masa na bílém polystyrenovém tácku. Než maso začne krájet znova, se napije a z hloubi svého teřichu si odříhne. Na scéně vlevo je umístěno kanape. Na něm vegetuje Jeronýmův otec. Od příchodu domů z biliáru až do pozdní noci před usnutím zaujímá neměnnou pozici v polosedu, při níž je opřen o levý loket. Koberec okolo kanape je posetý křehkými šupinami z rozdupnutého drobtu listového těsta. Bramborový hranolek obalený chuchvalcem vlasů, opodál leží prachem pokrytá zatvrdlá ponožka. Krom toho se pod kanapem povalují tři páry bot a vyteklá tuba lepidla. To se otec před časem pokoušel lepit prasklou podrážku u jedné z oněch bot. A další na patách zahnědlé ponožky. Konferenční stolek před kanapem překypuje nespočtem krabiček od léků. Valná většina z nich je prázdná, ale otec dosud nenašel sílu je protřídit. Útržky složenek, propisovací tužka, baterie do hodinek, kalkulačka, baterka, ovladač na televizi. Otec natáhne ruku po ovladači a ztlumí zvuk.

Otec: Ukaž, co to máš za kudlu?

Jeroným: (vezme nůž, kterým krájí maso, za špičku) Tuhle.

Otec: Já si to myslel.

Jeroným: Děje se něco?

Otec: Podle toho, co tím krájíš.

Jeroným: Maso na ptáčky.

Otec: Ptáčky byly v sobotu, nechceš ho nakrájet na kostky na čínu? Někde by tu měla bejt omáčka Uncle Bens s bambusovejma výhonkama.
Jeroným: V sobotu bylo kuře.

Otec: Ty jakmile intuitivně ucejtíš, že jde o něco trochu důležitýho, začneš pindat a vršit před sebe slova jako barikádu. Co bylo v sobotu k obědu mě nezajímá, už je to snězený a hotovo. Chtěl jsem tě jenom decentně upozornit, že ta kudla neni nějakej pajzák, ale je ze švédský překovávaný ocele.

Jeroným: Ostří má údajně mít broušený laserem, kde jsi, ale prosím tebe přišel na tu ocel, vždyť je to obyčejná tescoma.

Otec: Aha, obyčejná. Pro tebe je 350 korun obyčejnost.

Jeroným: Koupím si nůž –

Otec: Jak koupím?

Jeroným: No já jsem si ho koupil.

Otec: Počkej, počkej.

Jeroným: Platil jsem ho v Globusu svojí kartou, si vzpomeň. U pokladny jsi ho vyndal z nákupního vozejku extra na pás a řek, ať si ho zaplatim. Přitom původně jsem chtěl úplně jinej, ale ten se ti zdál bejt moc širokej.

Otec: Už 350 korun utratit za nůž je dost.

Jeroným odloží nůž na prkýnko.

Otec: Ne, ne, krájej dál. Prostě jsem chtěl jenom, aby tě někdy v budoucnu třeba nenapadlo otevírat s tou kudlou konzervy nebo podobný brikule.

Stiskne ovladač a prostorem zaburácí komisař Knolle.

Knolle: Musíš jezdit na kariwurst až sem do tramtárie?

Bawarski: Mám to tu rád. Takhle romantickej buřtstánek nenajdeš v celým Hamburku. Zadní stěnou je přilípnutej na pilíř S-Bahnu. Kolik je?

Knolle: Půl devátý.

Bawarski: Za sedm minut nahoře projede vlak a tady dole se všechno dá do pohybu, třese se to tu a reklama na coca-colu na stříšce se rozrachtá.

Knolle: Štamprlata skáčou dolů z poličky?

Bawarski: A paní Gudrun je musí chytat do zástěry.

Paní Gudrun (prodavačka v buřtstánku): Přeháníte.

Bawarski: Kdepak.

Zatímco Bawarski žertuje s paní Gudrun, zmocní se Knolle kariwurstu.

Mastné prsty si utře do Bawarskiho šály.

Knolle: (s plnými ústy) Byl bys přežranej.

Bawarski: (na oko pohoršeně) Teda!

Knolle: Konec legrácek.

Bawarski vyndá z náprsní kapsy doutník.

Paní Gudrun: Chutnalo?

Bawarski: Pravda, konec legrácek. Paní Gudrun, můžete mi prodat krabičku sirek? Po tom kariwurstu z kterého jsem viděl leda Knolleho prsty na mé šále bych si dopřál aspoň siestu a zapálil si.

Knolle: Co je s těma sirkama? Musíme hnout kostrou. Šéf s kompletní pátračkou už vyjeli do přístavu.

Bawarski: Víš o tom případu něco víc, než jsem našel na pageru?

Knolle: V lalůčku ucha cejtím že máme před sebou pernej den.

Scéna 2

Z foyeru se pootevřou dveře a štěrbinou světla do hlediště vejdou

muž se ženou. Usadí se do nejbližších sedadel. Dnes večer není úplně

vyprodáno.

Otec: Co tam asi bude jinýho než utopená mrtvola.

Jeroným: Cože?

Otec: Řikám, co asi v tom přístavu bude.

Jeroným: V jakým přístavu?

Otec: Honěj akorát čas a metry filmu. Na to jak nasedaj do auta se dívat nemusim.

Přepne na druhý kanál.

Mužský hlas: S tvůrci francouzského dokumentárního filmu se vydáme po stopách kultury nejstarších civilizací, mezi primitivní kmeny na Nové Guinei. Deštným pralesem se probijeme po visutých mostech nad propastnými stržemi do hor, kde na náhorních plošinách jsou dosud neprobádané vesnice domorodých Huitů. Na vlastní oči uvidíme, co je pravdy na zápisech v kronikách misionářů o jejich údajném kanibalství. Nebo pochutina pečená v banánovníkových listech na rozžhavených kamenech je docela obyčejné, lidojedského mýtu zbavené, sele divokého prasete pekari?

Otec přepne ovladačem.

Komentátor: Petrouš. Kadlec. Herzán. Petrouš. Hašek centruje.

Další kanál.

Přepne.

Komentátor: Došek. Ofsajd.

Jeroným: Já vím.