Sborník dvaceti nejlepších soutěžních povídek

Soutěž pro středoškoláky - Cenu Waltera Sernera vyhlašuje Nadační fond Festival spisovatelů Praha

Téma roku 2013: „Kouzelné i obyčejné předměty vypadají stejně“

Porotci: Jana Šrámková, René Nekuda, Radek Malý

Vydal Palmknihy.cz, 2014

Pořadí podle umístění

1. Daniel Wagner, Gymnázium Praha 8, Ústavní

2. Eva Müllerová, Klvaňovo gymnázium, Kyjov

3. Lukáš Pavelka, Gymnázium Říčany

4. Martin Babička, Gymnázium Jana Keplera, Praha

5. Marek Blažíček, Gymnázium Elišky Krásnohorské, Praha

6. - 7. Sára Zeithammerová, Nový PORG, Praha

6. -7. Berenika Součková, Gymnázium Pierra de Coubertina, Rakovník

8. Jim Husák, Gymnázium u Libeňského zámku, Praha

9. Hana Pařízková, Gymnázium Velké Meziříčí

10. - 11. Lucie Hrochová, Gymnízium, SOŠ a VOŠ Ledeč Nad Sázavou

10. - 11. Martin Vašenka, Gymnázium, Olomouc - Hejčín

12. Veronika Holečková, Gymnázium Zikmunda Wintra, Rakovník

13. Jakub Rais, Gymnázium EDUCAnet, Ostrava

14. Kateřina Vrhelová, Střední škola, Havířov - Prostřední Suchá

15. Štěpán Gajdoš, Konzervatoř Brno

16. Karolína Penčáková, Střední škola informačních technologií, s.r.o., Frýdek-Místek

17. - 18. Eliška Klimentová, Gymnázium Jana Keplera, Praha

17. - 18. Veronika Veberová, Biskupské Gymnázium J. N. Neumanna, České Budějovice

19. Marcela Kadlecová, Gymnázium a Střední odborná škola Klášterec nad Ohří

20. Kateřina Honcáková, Gymnázium Ivana Olbrachta Semily

Daniel Wagner

Varieté

Bylo to varieté. Takové to staré, dobré, kde postávají ošoupané černé stolky a rozvrzané židle, u kterých sedí podsadití pobudové, co žerou brambůrky, a ženy s pomuchlanými šaty, které srkají víno z výčepu. Publikum je rozdrobečkováno u stolů, krmí vystupující chmurným potleskem a oni jej přijímají s odepsanou blažeností a pocitem holuba se zlomeným křídlem. Na baru štěbetají dvě tanečnice zběhnuvší ze studií, s malými nosíky a velkými úsměvy. Barman s nostalgií a s všedností mu vlastní pozoruje jejich rozesmáté hrudě a točí si další sklenku. Paní od lístků zavírá. Dnes má padla. Moc se neprodalo. Takový zvyk doufat, že pod přihrádkou na mince bude nějaká bankovka navíc. Nikdy tam nebyla a ani nebude. Omlácená futra u pokladny o tom ví své.

Ze sálu se linul chmurný šanson. Diváci jevili zájem spíš o její ženskost či o vlastní brunátnou halasnost, než o její zpěv. Její vypelichaná černá postava tonula v červeném prokouřeném saténu. Uzený koberec a vyhřezlý molitan z potahů. Skvrny od sherry. Zažloutlé stěny. V nenápadném koutě pavučina. Vybledlé fotografie a podpisy vyhaslých hvězd padající spolu s omítkou. Hudebníci, jak pohřební průvod – se sklopenou hlavou, černě, ve vlastním smutku. Poslední teskná píseň a pak zamávat chatrným chundelatým boa – sotva vzbudí nějakou pozornost. Pár zdráhavých rukou nenápadně rozvíří ticho.

Přichází kouzelník.

„Velevážené obecenstvo!“ Chronický smích ožraly. „Vítám vás dnes,“ Stále ta samá slova, už dvacet let. Stále ta samá galantnost. „tak jako již mnohokráte!“ Patří mu to tu celé, přesto tak cizí pocit. Cizinec ve vlastním domě. „Na naší kouzelnické show!“ Zpoza opony se vynořila dvě barová děvčátka s nonšalantním úsměvem a začala s rutinní grácií špulit ženskosti.

Je zvláštní, jak se kouzlo prostředí přeleje na účinkující. Kouzlo zašlé slávy, jakoby bylo nutné ho nést dál, ať už cokoli.

Mlaskání obecenstva a hurónský smích.

Je zvláštní, jak obyčejní lidé přelévají svou obyčejnost na vše okolo sebe. Kouzelné, kouzelně obyčejné, obyčejně ošuntělé varieté. Vše se jeví stejně ve své obyčejnosti i kouzelnosti okamžiku. Nic nepůsobí nepřirozeně. Jakoby všichni patřili a zapadali do tohoto monumentu starých časů. Jakoby kouzelník nemohl existovat bez vožungra. Jakoby tanečnice nemohly existovat bez pomlaskávání pobudů. Vše tak prachpitomě obyčejné a přitom pro vzdáleného pozorovatele tak kouzelné. Obyčejné i kouzelné předměty, věci, lidé a prostředí vypadají stejně. Taková symbióza dvou věcí, které se navzájem postupně ničí.

Hrála hudba. Kouzelník kouzlil. Tanečnice se tetelily. Vožungrové se opíjeli. Vše plynulo, tak jak má. Čas ubíhal. Noc se dloužila. Dým houstl. Nepatrný potlesk. A pak za oponu.

Usedl před zrcadlo. Těch dvacet let nebylo možno popřít. Zahleděl se na vrásky, začínající šediny a ustaraný obličej. Viděl všechny ty fotky, vzpomínky a papír v obálce. Chvíli přemýšlel o nejistotě, kterou pojímá k včerejšímu nápadu. Čekal jí silnější.

Políbil Lucii a Lídu. Vyplatil gáži, na kterou si už půl roku musel půjčovat a usmál se, když veselé odcházely. Snad byl teď jistější. Nikomu o tom nic neřekl. Neměl moc komu. Přeci jen chceme-li po anglicku zmizet, vypařit se či odjet na dlouhou cestu, zbytečně neupomínáme. Působilo by to snad dokonce směšně… na to už není nálada. Působit směšně. „Dělat šaška!“ a rána do stolu. To je tak, když člověka zradí vlastní řemeslo.

Ještě skleničku než sbalí kufr. Veselý hovor s barmanem, vždy ho prokoukne. I dnes? Dnes ne, dnes už ne. Nalije ještě jednu. Nechá ji ležet. Oblékne kabát, ponoří se do něj, zdvihne límec. Narazí si klobouk a vyjde do deště. Auta téměř nejezdí. Semafory monotónně poblikávají. Sem tam chodec. Pevně svírá kufr. Madlo klouže. Fouká vítr. Občas spěchající postavičku ozáří neony. Dýchá rytmicky ve své rozhodnosti.

„Nemáte pěťák, pane?“ optá se klučina zmoklým hlasem. Usměje se. Šikovným pohybem mu zpoza ucha vytáhne minci a ve chvíli chlapcova nejvyššího rozrušení vsune do jeho kapsy bankovku. Hoch se rozjaří. Zmoklá čupřina mu poskočí. „Děkuji! Děkuji, pane!“ Kouzelník se usměje. Koukne na hodinky. Už je čas! Vlaky nečekají.

Vyběhl nádražní schody. Okoukl nádherné lampy a mramor. Typický nádražní hlas a holubi. Pár postávajících hloučků – klobouky a kufry. Rychle zkontroloval tabuli příjezdů. Vyběhl na šesté nástupiště. Odložil kufr s na něm přilepenou obálkou. Vlak přijížděl.

Tu nejistotu opravdu čekal větší.

A když kov mlasknul o živou hmotu.

Nebyla to žádná kouzla.

Byla to jen obyčejná lidská zoufalost.

Eva Müllerová

Plastelína, mop a skleněné dveře

Ničení veřejného majetku a pokuta ve výši dvou tisíc korun. Tím to všechno začalo. Prvních pár chvil strávených u soudu v Hradišti jsem si vážně myslel, že skončím v base. Soudce, asi osmdesátiletý plešatý chlapík s pronikavýma ledovýma očima, mě probodával pohledem kata. Nakonec jsem vyvázl jen s podmínkou, ale jak jsem později zjistil, nebýt posprejovaného baráku, nikdy bych nezavítal ke skleněným dveřím.

Moje pokání mělo několik fází. Krok číslo jedna- pokuta. Peněženka uronila slzu a já odevzdal pověřeným osobám odpustek. Pak druhá část trestu – 2 měsíce „dobrovolné“ práce v ústavu pro duševně choré. Paráda. Cítil jsem se ublíženě. Trocha spreje na starostově baráku a já mám v 18-ti trávit volný čas ve cvokhauzu?! Ale co už, řekl jsem si, zas takový rozdíl to oproti škole nebude.

A tak jsem hned druhý den vyrazil pykat za své činy. Po cestě jsem si samozřejmě dával majzla. Co kdyby mě viděl Michal nebo nedej bože Erika? Jo, smáli by se a dělali by si ze mě srandu až do maturity – ne, díky. Za ostražitost, jakou jsem si vybudoval během navštěvování „veselého“ ústavu, by se nemusel stydět ani James Bond.

Hned poprvé, když jsem prošel těmi skleněnými dveřmi, se mi ulevilo. Abych byl upřímný, trochu mě to vyděsilo. Ale asi je logické, když se vám v blázinci uleví, no ne?

„Přejete si?“, usmívala se na mě asi pětadvacetiletá recepční. Páni, to je ale kočka. Ne! Nemůžeš sbalit recepční v centru pro magory. Už slyším Michala. Tak co, jak jste se vy dva poznali? „Um, ahoj, já jsem Alex. Ode dneška sem nastupuju…ehm… na brigádu.“

Pousmála se, chvíli klepala do počítače a já si mezitím všiml drobné vizitky, vyčnívající zpod dlouhé blond hřívy. Nela. To zní dobře.

„Ano, už to tady vidím. Alex Wasenski, budova D, sektor E. Náplní tvojí práce bude úklid chodby a občas vypomůžeš s rozvážením léků, tedy když bude potřeba.“

Budova E na mě udělala dojem (překvapivě). Čekal jsem mříže, křik, možná stopy po sériovém vrahovi. Ale tady? Připadalo mi to jako dětské oddělení. Barevně vymalované zdi, obrázky kam jen oko dohlédlo. Nikde ani stopy po jakékoli formě násilí nebo zla. Z hezky zařízeného kutlochu pro personál jsem si vzal své pomůcky a správce areálu mi dal pár pokynů. „Chlapče, hlavně si jich moc nevšímej. Oni ti nic neudělají, to se neboj, jsou to sice magoři, ale zato krotcí jako beránci. Jedni se takoví narodili a z dalších dobráky farmacie udělala. Jde spíš o to, že by tě rušili od práce. A pokud vím, riskovat moc nemůžeš“. Stařík měl pravdu. Musím si dávat pozor. Uklidit, pomoct s léky a rychle pryč.

Vžum.Vžum. Z pouličního Street Artu se stal Water Art. Sunul jsem mop sem a tam, chodba byla dlouhá a celkem široká, rozhodně jsem měl co dělat. Přesto jsem byl skoro hotov. Zbývalo místo, kde se klub zvláštních pravidelně usazoval a poslouchal rádio, kde sledovali televizi a kde si někteří z nich „hráli“. Jídelna. Nejdřív jsem se je snažil nevnímat, ale dlouho mi to nevydrželo. Ze všeho nejvíc byla moje zkažená teenagerská duše vykolejena těmi pohledy. A pak úsměvy, máváním, přátelskou mimikou. Jakoby neexistovalo zlo, přetvářka a pýcha. Slovo povrchní mezi nimi, čistými dušemi, nemělo definici. Bylo to neuvěřitelné.

Už druhý den jsem porušil jednu ze zásad správného uklízeče a promluvil jsem s pacientem. Jmenoval se Jindra. Tvrdil mi, že je ve skutečnosti Karel Gott. Chvíli jsem se cítil trochu nejistě, ale pak se moje ochranné pole vypařilo a jakýsi pud sebezáchovy, pokud se takto dá ztráta vnitřního hlídačku nazvat, byl pryč. Hodina zápasu s mopem a já už znal celý kolektiv. Jindra – Kája Gott, Eliška- Helča Vondráčková od pondělí do pátku a Ilča Csáková o víkendech. Berny – klavírní virtuóz a schizofrenik, Dáda – stavitel Empire State Building, který aby nezapomněl svůj um, musí denně trénovat na prototypu lego Duplo. A ještě pár dalších umělců. Ale jeden z nich pro mě stále zůstával záhadou. Kluk, přibližně v mém věku, vzhledem připomínající opuštěné štěně. Rozcuchané hnědé vlasy, medové oči a tvář jako vytesaná z mramoru. Seděl v koutě, s nikým se nebavil, a když už, šlo zpravidla o jednoslovné odpovědi. Neměl zájem o nic a o nikoho – kromě jedné věci. Neustále dělal z modré plastelíny kuličky. Jednu jako druhou. Kdo to je? Čím se provinila jeho duše, že byla označena za nezpůsobilou pro běžný život? Pokládal jsem si bezpočet otázek, ze kterých mě vyrušil až příchod vychovatele, který mu s pokynem, že už má jít spát, modré kuličky sebral a zmáčkl zpět do jedné existenční formy.

Každým dnem moje zvědavost gradovala. Jezdil jsem mopem sem a tam, občas prohodil pár slov s Karlem G. nebo Dádou stavitelem, občas mi k tomu zpívala Hela své „ Chytila jsem na pasece motýlka“ a já si s postupem času začal uvědomovat, že mi navštěvování tohoto místa přestalo být nepříjemné. Ba naopak. Od čtyř do šesti každý druhý den jsem mohl být sám sebou. Nikdo neočekával precizní výkon. Nikdo mě nesoudil. Brali mě jako Alexe kamaráda, ne jako Alexe kandidáta na stipendium, neznali Alexe basketbalistu nebo Alexe prvorozeného, rozmazlovaného rodiči. Alex „ leader“ jim byl naprosto ukradený.

Jednou mi ujel autobus a meškal jsem s prací. Chtě nechtě, musel jsem zůstat o něco déle. A jak tak pohazuju hadrem sem a tam, všimnu si, že v jídelně nejsem sám. V rohu sedí podivín Ben. Práci už mám skoro hotovou. Správce tady není – tak proč toho nevyužít a nezjistit co je zač?

… o měsíc později…

Nečekal bych, jak těžké bude rozloučení. Vycházel jsem skleněnými dveřmi a cítil se hrozně. Kupa bláznů mi mávala z oken, Ben mě dokonce doprovázel až k východu. Slíbil jsem mu, že ho nepřestanu navštěvovat a svůj slib jsem hodlal dodržet.

… o x měsíců později …

… o několik let později…