Svět uvnitř mé hlavy

Cena Waltera Sernera 2015

Sborník dvaceti nejlepších soutěžních povídek

Vydal/o Palmknihy.cz, 2015

Soutěž pro středoškoláky Cena Waltera Sernera vyhlašuje Festival spisovatelů Praha.

Téma roku 2015: „Svět uvnitř mé hlavy“

Porotci: Kateřina Kováčová, Radek Malý, Petr Pazdera Payne

1. – 10. místo podle pořadí

1. Anna Petruželová

2. Matěj Hřib

3. Michaela Červenková

4. Lenka Vojtíšková

5. Kristýna Bohuslavová

6. Tomáš Macalík

7. – 8. Johana Hnilicová

7. – 8. Jonáš Rybníček

9. Tereza Čechová

10. Sára Brožová

11. – 20. místo podle abecedy

Lucie Bartůňková

Kateřina Báčová

Kateřina Bednářová

Denisa Černá

Filip Dohnal

Anna Handlířová

Šárka Melicharová

Monika Mozolová

Jakub Müller

Josef Škrdlík

Anna Petruželová

Skrýval se v almaře

Jsem ve veliké secesní váze, která je obklopená šípkovým keřem. Mírně se mi třepou konečky prstů. Vedle stojí dřez plný překapávané kávy a badyánu, o něj jsou opřené hrábě, někdo je tady asi z roztržitosti zapomněl. Po podlaze je rozprostřeno suché podzimní listí, navzdory zimě, která již vládne za okny. Na stěnách jsou nalepené staré pohlednice s brouky. Brouci mě děsí, snad zůstanou na pohlednicích. A na stropě vítr houpe se starým křišťálovým lustrem. Někdo začal hrát Beethovenovu Ódu na radost na klavír. Má rád suché víno.

Přestal hrát, ale z gramofonu položeného na rustikálním stole znějí stále stejná slova:

„Žhnoucí okoun, záškodník, čajová štika, krásy, papírová vrána, obrábějící stroj, holub narážející do renesančního sgrafita, skógur, zklamaný špenát, hory čekají, chudí lidé, mrtvé vážky, svět hoří, žhnoucí okoun, záškodník, čajová štika…“

Opakují se ve smyčce, nevím, kdo otáčí gramofonovou desku. Snad nezačne pršet.

Do pokoje vkročil kamzík, modřín mu brání ve výhledu. Očima těká po místnosti, vypadá rozrušeně. Obešel modřín. Nese několik básnických sbírek pojednávajících o vztahu strakapoudů k Bohu. Jednu mi daruje. Děkuji mu.

Pleteme vlněné svetry, ukrýváme se před rysem, snad nás vyslyší.

Kniha je nádherná.

Kamzík vypadá pobouřeně. Je rozčílený. Nešťastný. Smutný.

Pobíhá okolo stromu a naráží do stěn. Přistupuje ke gramofonu, zuřivě ho rozdupal.

„…zklamaný špenát, hory čekají, chudí lidé, mrtvé vážky…“

A v místnosti se na okamžik rozhostilo ticho, husté jako kukuřičná kaše.

Zakřičí.

Naráží do oken a střepy se tříští o podlahu.

Na boku se mu udělala rána, teče mu krev.

Přišla stará paní, snaží se kamzíkovy rány ošetřit, vykroutil se jí, uběhl a ukryl v almaře.

Jak mu jen můžu pomoci? Co by si přál? Můžeme ho utišit? Jak veliké je jeho utrpení?

Zapaluji svíčku a doteky její jemné záře snad přinášejí naději. Snad. Neznámý opět usedá ke klavíru a v místnosti se rozprostírají jemné tóny snů. Kamzík usíná. Bude mu jistě lépe. Bude se mu zdát o nekonečných krajinách, nepoškozených stroji.

Nějaký chlapeček přišel posbírat střepy z rozbitých oken.

Všichni máme strach a jsme naplněni úzkostí. Máme strach o kamzíkovy světy.

A tak jsem vstala ze secesní vázy a na tapety píšu slova jeho krví. Komorní A. Útěcha. Mír. Příliv.

Kamzík má strach z lidské krutosti a proto se choulí v almaře. Čekáme, až se probudí a ke mně mezitím přichází spoustu otázek.

„Jaký je kurz koruny na mezinárodním trhu? Kolik je na lukách kopretin? Která banka nabízí nejvýhodnější úvěr? Jaké květiny měl Cézanne nejraději? Může být herec nevinný? Kolik lidí čekajících na tramvaj 24 si právě zapálilo cigaretu? Kdo vynalezl pisoár? Kolik manažerů ve středním věku má strach ze smrti? A vešel by se ten strach do láhve od vína? Jak chutná ovoce z Arcimboldových obrazů? Zhřešila bota, která snila o létání?“

Otázky přerušil alarm. Vítr zvedl listí, starý křišťálový lustr spadl na podlahu. Modřín začal plakat. Klavír se rozladil. Tapety popraskaly pod tíhou slov. Brouci utekli z pohlednic a hrnou se k rozdupanému gramofonu. Skrz rozbitá okna začal do pokoje padat sníh jako krutý odkaz skutečnosti. Neznámý začal křičet. Dřez přetekl. Secesní váza praskla. A z rozhlasu se ozývá hlas Adiny Mandlové.

Kam jenom utéct? Kam jenom uprchnout?

Chlapeček se rozplynul. Stará žena se svlékla a vyskočila z okna. Kamzík odběhnul a jeho strachy a starosti zaplavily místnost a převrhly svíčku. Listí začalo hořet. O několik vteřin později je v plamenech celý pokoj. Hoří kamzíkovy knihy. Snažím se je zachránit.

Kam uprchnout, jak nás zachránit? Můžu utéct před skutečností?

Schovám se pod peřinu.

Místnost je v plamenech, hoří tapety a pohlednice na stěnách, hoří modřín, slyším praskání dřeva a rány, které se ozývají společně s dopadnutím větví. Hoří klavír, neznámý však hraje dál. Co nehoří, se v okamžiku rozprášilo.

Jak jenom zachránit knihy, představy, naděje a nešťastného kamzíka?

Ležím pod peřinou a potichu odříkávám staré verše, které dobře znám.

Přišel starý pán,

již ho znám,

nosí sebou kozu…

Mám strach. Strach mě kouše do ucha a tak ho zavírám do čajové plechovky. Vše utichá. Neznámý nehraje. Kde je? Přijď prosím a obejmi mě. Už je slyšet jenom vítr, poodkryju peřinu a rozhlédnu se. Pokoj je celý zničený, téměř nic zde nezůstalo. Na ohořelou podlahu dopadá stále více sněhu, posla ze skutečnosti. Všichni shořeli a já osaměla.

V dálce slyším radostně odbíhajícího kamzíka. Jeho obavy, starosti, strachy a stíny shořely.

Můžete nacházet.

Já jen,

že kdyby ty ryby,

neshořely,

možná by tu byly,

a snily o tom jaké to je vlastnit vlastní nohy,

nebo rohy.

Bolí mě v patě.

Matěj Hřib

Zkouška orchestru

„Pane Dvořák, vy toho Gershwina hrajete jako Šostakoviče, nedá se to poslouchat! To musíte trochu ubrat těch akcentů a pak hlavně ten jazzovej feeling. A kvalita zvuku, to musí bejt úplně někde jinde, žádný ča ča ča, ale tů tů tů. Tak si to dáme ještě jednou, pak pauza. A na vás si dám pozor, jestli se to nezlepší, taky můžete pěkně rychle letět. To je jako hrát Mozarta jako Wagnera, prostě sebevražda!“

Orchestřiště se po zručném švihnutí taktovky rozeznělo lehkým kráčivým tématem. Pizzicata smyčců šimrala, jak mají šimrat, staccata žestů zvonila, jak mají zvonit, sextoly i septoly dřev zařezávaly, jak mají zařezávat.

„Stop, stop! Pane Dvořák, to nemyslíte vážně. Vůbec neladíte, vždyť vy jste snad čtyřista čtyřicet jedna, ne-li čtyřista čtyřicet!“

Od viol se ozval vyděšený výkřik, celým orchestrem zašuměl šokovaný šepot.

„Hoboj, á! No tak, všechny dřeva, přelaďte se. O tomhle se myslím dozví i někdo vejš, pane Dvořák. Bejt o kmit, skoro o dva níž, to je na žalobu! A to si pište, že ji podám!“

Hobojistka vrhla po panu Dvořákovi pohled, ze kterého znechucení přímo odkapávalo. Od druhého pultu sekundů se ozývalo přerývavé štkaní houslistky, která celou situaci psychicky nezvládla. „Pššt, to bude dobrý. Všechno bude dobrý. To je strašnej svět, ve kterým se dějou takovýhle zvěrstva... No tak, pššt,“ utěšovala ji sousedka.

Skleněný pohled pana Dvořáka napovídal, že má co dělat, aby také nepropukl v pláč. Tohle je konec, věděl to. Celý život mu proklouzával mezi prsty. Nejen, že se s ním rozváděla manželka, našla si jiného, prý že má o třídu lepší nástroj, teď navíc kvůli rozutíkaným myšlenkám na ni také přišel o práci. Už si nikde ani nepískne, bude rád, když se vyhne vězení. Zkusil se doladit. Tuhle zkoušku dohraje se ctí, i když je jeho poslední. Musel zkrátit nástroj skoro o tři milimetry. Tři milimetry! Jaképak bude rád, jestli se vyhne vězení, bude rád, když nedostane doživotí!

„Musíme to dohrát, než bude přestávka! Jestli pan Dvořák konečně přestane s těma obludnostma, třeba si s náma ještě naposled zahraje.“

Tklivou pasáž uprostřed skladby znenadání vyrušily rázné kroky a srdcervoucí vzlyk. Pana Dvořáka odvedla ochranka.

Dirigent se rozhodl skladbu nepřerušovat.

„Prý zahrál křížek místo odrážky,“ šuškalo se o přestávce.

„Je to škoda, takový milý pán! Ale něco tak nechutného bych od něj opravdu nečekala.“

„Slyšel jsem, že prý jeho dědeček nebyl muzikant. No dokážete si to představit? Není divu, že takhle skončil, z plebejské krve nemůže vzejít nic dobrého!“

„Ke mně jednou přišel syn s tím, že už nechce hrát na trombón. No věřili byste tomu? ‚A na co teda chceš hrát?‘ ptám se ho. ‚Na nic, tati, já chci být automechanikem...‘ Nikdy jsem toho kluka tak neztřískal jako tenkrát!“

„No jo, na děti se musí tvrdě. Já z toho byla celá hotová, když můj Tomáš začal dřív chodit než hrát na cello. Ale naštěstí to pak dohnal, než mu bylo šest, už hrál sólo s orchestrem.“

„Jak někdo začne pozdějc než ve čtyřech, je pozdě. A to mluvím třeba o žestích, housle zásadně dřív!“

„No jo, svatá pravda.“

Nedaleko švitořícího kroužku manažerka právě rozdávala noty.

„Slečno, já mám asi špatné noty. Kontroloval jsem to s kolegou a ty moje mají o deset taktů míň! Deset taktů!!!“

„To není možné, ukažte!“

Veškeré povídání přerušila tupá rána těla padlého na zem. Slečna manažerka omdlela.

„Proboha, co se děje?“ seběhl se dav.

„V mých notách chybí deset taktů!“

„Deset taktů? Deset taktů?! To není možné.“

„Jen se koukněte.“

Žuch.

Vedle pěti houslistek se nyní rozbrečel i flétnista. „To je strašné, co je to dneska za den. Jak kdyby – vzlyk – nastal konec světa!“

„Jen to ne,“ ozval se klarinetista. „Já zaprodal duši peklu za deset hrajících plátků!“

Obě hobojistky uznale zakývaly hlavou. „Že mě to nenapadlo!“ pošeptala jedna druhé.

„Mně to jednou kikslo v Bachovi a profesora musela odvážet sanitka.“

„To nic není, já jednou způsobila naprostou paniku v celém sále, všichni v první řadě z toho prý měli doživotní trauma. Ještě teď se kvůli tomu každou noc budím.“

„ÁÁÁÁÁÁ!“