JAN CALVIN / INSTITUCE

SPISY

KOMENSKÉHO EVANGELICKÉ FAKULTY

BOHOSLOVECKÉ

Řídí

F. M. Bartoš, F. M. Dobiáš, A. R. Novotný, V. Sobotka

Řada A

Svazek XVI

PRAHA 1951

KOMENSKÉHO EVANGELICKÁ FAKULTA BOHOSLOVECKÁ

JAN CALVIN

INSTITUCE

UČENÍ

KŘESŤANSKÉHO NÁBOŽENSTVÍ

Přeložil,

úvodem a poznámkami opatřil

F. M. Dobiáš

V PRAZE 1951

Panu profesoru

ThDr. a PhDr. J. L. Hromádkovi

v úctě a lásce

F. M. D.

ÚVODEM

Calvinova Instituce, Učení náboženství křesťanského, patří nesporně k spisům světodějného významu. Vedle spisů Dr. Martina Luthera tvoří jeden ze základních pilířů světového protestantismu.

Vydáváme-li Instituci z roku 1536 poprvé v českém rouchu, nejde nám o pouhou repristinaci reformační theologie, tím méně o reformační fetiš, jehož se chceme dovolávat jako poslední rozhodující instance v rozhovorech o víře a životě – takové počínání by bylo nehodné synů reformace a nedůstojné dědiců české reformace obzvláště. A nejde nám ani o skrytý obdiv k společenskému řádu ženevských měšťanů, který vyrostl z některých principů Calvinovy theologie. I když víme, jak převratně zasáhl Calvin do hospodářského vývoje bojem proti přepychu a výzvou k práci a šetrnosti a zvýšené hospodářské produktivitě. Ale jde tu o příklad víry, z níž vyrostl nový život v soumračných dnech středověké církve a jde o touhu, aby tento příklad posloužil i novému životu našich dnů. Calvinovo učení o práci jako Božím povolání, jeho biblicky fundovaná výzva k práci dobré, poctivé, svědomité, k práci ne jako lidem, ale jako Bohu, zní jako živý odkaz do moderního úsilí o práci, která osvobozuje člověka z bídy, poddanství a otroctví. Ne práce k využití jiných. Ne práce jako zdroj vykořisťování spolubližních, ale jako prostředek služby lidem všem, a tak prostředek k slávě Boží. Vždyť Boží milost a Boží sláva, Boží čest i Boží vyvolení – to je centrum securitatis, ona hlubina bezpečnosti, k níž se může a k níž se má upnout člověk se svým srdcem i se svou hlavou, se svým vyznáním i životem, se svým myšlením i skutky. Calvin svým důrazem na poslušnost Božího slova a odtud odvozovaným demokratickým zřízením dal do ruky lidu zbraň proti šlechtickému feudalismu a panovnické tyranii, která zotročovala člověka svému majetku a vládě, a to vše pod rouškou panovníků z Boží milosti. I když Calvinovy tendence byly ohnuty a přizpůsobeny potřebám a cílům rodící se bohaté třídy měšťanů, nelze nevidět, že východisko Calvinova myšlení i zápasu bylo Slovo Boží a čest a sláva jména Božího. Ale ovšem nelze nevidět, jak jen nepatrné sejití s linie Calvinovy theologie dalo vyrůst neblahému myšlení kapitalistickému, jehož vývojovou hodnotu lze vidět jen jako etapu v růstu moci měšťanské třídy proti dosavadní nadvládě feudálního zřízení středověkého. To je odkaz a pozdrav z předělu středověku našemu věku atomickému, to je hlas a dědictví doby, kdy se na troskách středověké církve i zbožnosti kladly základy a budovaly začátky nového života.

ZAČÁTKY ŽIVOTNÍCH OSUDŮ CALVINOVÝCH

V Noyonu v Picardii se narodil 10. července 1509 z otce Gérarda Cauvaina, úspěšného církevního úředníka, právníka a důvěrného rádce své světské a duchovní vrchnosti a z matky Jany Lefrancové, ženy spanilého zjevu, pocházející z měšťanského domu, vřele oddaného katolické církvi, Jan Calvin. Byl druhým synem v rodině, v níž byli čtyři synové a dvě dcery.

Calvin pocházel z Picardie, kraje, který byl vždy nezávislý a pověstný svým protiklerikálním postojem. Jeho obyvatelé spojovali vroucí nadšení s chladnou cílevědomostí. V žádném kraji nevyrostlo tolik sympatií s Wiclefem a naším Janem z Husince – jako právě zde. A »pikarti« stalo se označením pro husity, české bratry a jiné příslušníky hnutí, jež se odloučilo od oficiální církve středověké.

Od čtrnácti let se dostává Calvinovi školského vzdělání i výchovy na slavných pařížských kolejích (Collège de la Marche a Collège Montaigu). Calvin vyniká ojedinělou bystrostí úsudku, takže brzy předčí nápadně své spolužáky, u nichž nachází vřelé přijetí a s nimiž uzavírá přátelství, jež trvalo často až do smrti. V kolejích si osvojuje vedle hluboké znalosti francouzského a latinského jazyka přesné logické myšlení. Podle přání rodičovského domu vzdělává se na duchovního. Avšak ke konci studia svobodných umění prožívá v zimě 1527–28 zvláštní duchovní otřes, který jej odvádí ke studiu práv. Odchází z koleje Montaigu asi v době, kdy tu dlel jiný žák, slavný představitel středověkého katolicismu Ignác z Loyoly – potomní zakladatel jezuitské řehole. Zda došlo k setkání obou těchto představitelů středověkého zápasu o nový život, lze sotva zjistit.

Calvinův otřes a rozhodující životní obrat má dva kořeny, jeden zevní, druhý vnitřní. Vnější tkví v otcově sporu a rozchodu s církevní vrchností, která jej dokonce vylučuje z církve. Vnitřní důvod, který sám Calvin později nazval »náhlým obrácením«, vyrůstá z jeho styků s »pravým náboženstvím«, v němž ho jeho vlastní příbuzný Pierre Robert Olivétan seznamoval s Písmem svatým, jehož podrobné četbě a neúnavnému studiu se odevzdal s dychtivostí mladého hledače pravdy. Zde jsou začátky a vlastní příčiny Calvinova ostrého rozchodu s pověrečnými zvyky své dosavadní náboženské víry a prakse.

Živý, živelný a životní zájem o poselství Písem uvádí jej k četbě reformačních spisů Lutherových právě v době, kdy – jak sám doznává – se vynořoval z temností papežských. Nezůstává mu utajen ani úporný zápas mezi Lutherem a Zwinglim o pochopení a výklad Kristovy přítomnosti ve svaté večeři Páně, který jej navždycky učinil oddaným stoupencem Lutherova reformačního boje, ale který také způsobil, že nadlouho byl odveden od zevrubné četby Zwingliova díla.

Studium právních věd jej sice odvádí z Paříže do Orléansu a do Bourges, kde svým nadáním brzy dosahuje hodnosti licenciáta, avšak jeho zájem o biblické studium nejen neochabuje, ale naopak se ještě prohlubuje dalším stykem s lidmi téhož zaměření. Nadto si Calvin osvojuje znalost řečtiny, jsa veden ke studiu tohoto antického jazyka nikoli módním zájmem renesančně humanistickým, nýbrž zájmem náboženským, který jej vede nejen ke studiu hebrejštiny, nýbrž dokonce k prvým pokusům o výklad a kázání Písma svatého.

Otcova smrt (1531) dává Calvinovi příležitost i možnost ukončit právnické vzdělání a věnovat se studiu jazyků na novém učilišti v Paříži (pozdější slavné Collège de France), které založil francouzský král František I. Zde vychází již 4. dubna 1532 Calvinova první kniha: Komentář Senecova dvoudílného pojednání De clementia (O laskavosti), kniha, která uváděla poučené čtenáře v úžas nad schopnostmi a pronikavým pohledem dosud neznámého vědce. Ale kniha měla i svou zvláštní příchuť politickou. Vyšla v době, kdy král František I. (1515–1547) byl opět zaměstnán pronásledováním francouzských evangelíků. A tu se lze ne nesnadno vmyslet v údiv čtenářů Calvinova komentáře, kteří se v něm setkávají s výzvou k vladaři, aby pěstoval a rozšiřoval laskavost, zatím co král pronásleduje své poddané. Zdá se, že tu je Calvinův skrytý protest proti stíhání a pronásledování francouzských evangelíků, protože úvod knihy je smělým útokem proti bezpráví královy justice. Tu je patrný Calvinův odpor proti středověkému feudalismu a tu jsou kladeny první cihly k demokratické kritice, jakož i první základy nového společenského řádu.

V Paříži se Calvin účastní činně života evangelického kruhu, který tu rozkvétá působením kazatele Gérarda Roussela, zvláště když je zaštítěn přízní královny Markéty Navarrské, jež byla sestrou krále Františka I. Tento evangelický život a jeho reformační zápas zatlačil všechny ostatní Calvinovy zájmy trvale z mysli i ze srdce, aby se napotom stal jediným a ústředním zájmem Calvinova života, myšlení, díla i zápasu. V tomto kruhu je Calvin povoláván k občasným výkladům Písma a tradice říká, že své výklady pravidelně ukončoval slovy: Když je Bůh s námi, kdo proti nám? (Řím. 8,31).

Za stávajícího napětí, vyvolaného královou nepřízní vůči všemu evangelickému a za neshod, které vznikly v pařížském universitním životě mezi theology Sorbonny (kteří požívali královy přízně) a profesory humanistického směru (k nimž patřil Calvin a jeho přátelé), pronáší rektor pařížské university lékař Mikuláš Cop, důvěrný přítel Calvinův, v den Všech svatých 1533 obvyklou inaugurační přednášku. Jejím textem bylo blahoslavenství chudých duchem (Mat. 5,3) a jejím obsahem obsah a význam křesťanské filosofie, v níž byly jasně proklamovány evangelické pravdy. Rektor se dovolával ve své řeči Luthera i Erasma Rotterdamského a vyslovoval svou oddanost nově poznané pravdě. Po této jakoby veřejné výzvě dopadla králova nelibost a rozhořčení těžce na pařížské evangelíky. Cop musel uprchnout ihned ze země, a když se prozradilo Calvinovo autorství rektorské řeči, musil i Calvin nastoupit cestu pronásledovaných a hledajících úkryt před hněvem královým. Nemůžeme se zbavit srovnání – jak zcela odlišná byla ona doba od naší! Co by byla znamenala rovnoprávnost a svoboda vyznání naší doby pro Calvina, jeho stoupence a celou reformaci!

Calvinovo skrývání na útěku před královským stíháním jej přivádí do Angoulême, kde v tichém a bezpečném pohostinství přítele kanovníka Ludvíka du Tillet se mu otevírá obsažná theologická knihovna, které Calvin s velkým prospěchem použil. Na tomto útěku, ještě před návratem do Paříže, vzniká jeho první theologické pojednání Psychopannychia, v němž Calvin vyvrací bludný novokřtěnecký výklad o spánku duší mezi smrtí a vzkříšením těla a ohnivě bojuje proti každému tvrzení, které by chtělo člověka, byť i na chvíli, odvést od obecenství s Kristem.

Zde také – pravděpodobně na žádost svého přítele angoulemského kanovníka – píše, jak poznamenává jeho nástupce v Ženevě a první životopisec Theodor Beza, Breves admonitiones christianae, Krátká křesťanská napomenutí, jež měla být čtena v okolních sborech a měla za cíl získati posluchače nově poznané biblické pravdě. Nejsou nám zachována. Ale snad lze v nich spatřovat první pokusy a první začátky slavné Instituce.

Evangelické hnutí v Paříži nebylo však ještě umlčeno. Stoupenci reformačních snah se odvážili vydat a publikovat traktáty a plakáty, v nichž velmi ostře napadali katolickou mši. Byly vylepeny na nárožích a v ulicích a hlásaly, že Kristova oběť na kříži byla dokonalá a nepotřebuje, aby byla denně nekrvavě obětována znovu; obviňovaly z modlářství, které spočívá v božské úctě a pokloně posvátnému chlebu; vytýkaly, že z památky na smrt Kristovu se stalo divadlo se zvoněním, máváním kadidelnicemi a nemístným hlukem. Jeden takový plakát se octl přibitý dokonce na dveřích královy ložnice. Parlament i universita volají rozhořčeně po přísných opatřeních proti protestantům a králův hněv, rozdmýcháván nadto smělostí evangelíků, dostupuje vrcholu. Nastává pronásledování všech evangelíků v celé zemi. Mnozí byli chyceni, odsouzeni a upáleni. Ještě více jich prchlo ze země.

Tak 1534 musí i Calvin – maje asi začátky svého pozdějšího Učení křesťanského náboženství v cestovním vaku – uprchnout z Francie a prakticky opustit svou rodnou zemi navždycky. Králův hněv sice dozuřil, jakmile se objevila potřeba, aby změnil svou zahraniční politiku, v níž hledal spojení s německými protestantskými knížaty. Proto si pospíšil s vydáním amnestie pro všechny evangelíky kromě stoupenců Huldreicha Zwingliho. Někteří se opravdu vrátili. Většina však nedůvěřovala rychlým změnám nestálého krále. Avšak amnestie sama mohla být Calvinovi jedním z popudů k napsání věnovacího listu králi Františkovi I. a snad i jiskřičkou naděje, že se mu podaří získat krále pro reformační pravdu. Avšak rodící se rok 1535 zastihuje Calvina v Basileji, kam z Francie prchl spolu s Ludvíkem du Tillet.

V Basileji, kryt nepravým jménem Martianus Lucianus a těše se z vytouženého klidu vědecké pracovny, ponořil se do usilovné práce. Tu píše předmluvu k francouzskému vydání Písma, které podnítil jeho příbuzný Robert Olivetan. Uzavírá přátelství se Šimonem Gryneem a Wolfgangem Capitou, seznamuje se s Viretem, Bullingerem, Farelem. A v té době také vzniká a vychází jeho slavná Instituce.

Další životní osudy Calvinovy po napsání Instituce, jakož i podrobný rozbor jeho díla, učení, vztahů i vlivů nalezne čtenář v knize J. L. Hromádky: Calvin, kardinál a reformátor, vyd. Jan Laichter, Praha, 1936. Tam je také uvedena cizí i domácí literatura Calvinova života i díla. Z později vydaných prací sluší se vzpomenout R. Říčana: Od úsvitu reformace k dnešku, vyd. YMCA, Praha 1948 (kde kap. VII. jedná o Calvinovi a jeho reformaci) a F. M. Dobiáše: Jan Kalvín, vyd. YMCA, Praha 1941 a týž spisek slovensky: Ján Kalvín, vyd. ev. ref. církev, Lúčky 1947. Nakladatelství Kalich (Praha. 1949) vydalo Modlitby Jana Kalvína.

INSTITUCE KŘESŤANSKÉHO NÁBOŽENSTVÍ

V březnu 1536 v době jarních frankfurtských trhů vydává Calvin, jinak neznámý svému okolí, dílo, které jej naráz postavilo mezi přední zastánce, tlumočníky a vůdce reformačního úsilí v Evropě. Latinské dílo nese název Christianae religionis Institutio, Učení křesťanského náboženství. Tato kniha se stala nejsoustavnějším bohosloveckým vyjádřením zásad, o něž šlo v reformaci.

Měla to být původně jen jakási rukověť, katechismus, učebnice evangelických pravd a principů, určená především francouzským protestantům, aby měli souhrn biblického učení a svého vyznávání po ruce. Zdá se, že hned od počátku vyšlo vedle latinské podoby i ve francouzštině.

Avšak původní úmysl a prvotní určení knihy pozměnil nenadálý vývoj událostí. František I., pronásledující své evangelické poddané ohněm i mečem, cítil potřebu se omluvit a ospravedlnit před německými protestantskými knížaty a švýcarskými spojenci, jež chtěl získat na svou stranu pro zápas proti Habsburkům. Své pronásledování kacířů líčil tak, že nejde o stoupence reformace, nýbrž o novokřtěnce anarchistických sklonů, revolučního smýšlení, rozvracející řád a poslušnost a šířící bludné a scestné učení, kteří byli právě v Německu nelítostně hubeni všemi prostředky. Pod rouškou této nepravdy a křivého označení hledal král ospravedlnění pro svou krvavou pomstu. Tyranskému králi, jemuž nakonec osobní moc a majetek jsou souhrnem práva a spravedlnosti, nikdy nedá mnoho starostí likvidace nových myšlenek a jejich živých lidských nositelů. Hospodářská moc koruny královské – to byla hnací síla Františkova, jíž všechno podřizoval. Proto viděl v Calvinovi a jeho stoupencích, vyznávajících theologii odpornou jeho mocenským aspiracím, takové odpůrce a ohrožovatele nabytých mocenských držav, že se jich chtěl zbaviti stůj co stůj! To změnilo ráz Instituce z klidného poučujícího katechismu v břitkou zbraň nejen obhajující stejně smýšlející, nýbrž napadající protivníky z tábora oficiální církve pro nepravost učení, mocenskou panstvíchtivost až po pověrečnou svátostnou magii. A ani král František I. nebyl opomenut.

Když od února 1535 začal s novým, ještě krutějším vyhlazovacím pronásledováním a s likvidováním všeho evangelického ve Francii, Calvin neseděl se složenýma rukama, nýbrž vydal se v obranu a v zápas – a své dílo, už asi započaté, proměnil v zbraň i v zbroj. Sám napsal později v předmluvě k výkladům Žalmů, že když viděl, jak začátek roku 1535 přinesl nelítostné vyhlazení novokřtěnců v Německu, cítil, že by jeho mlčení muselo být obviněno ze zrady, kdyby se neozval, a kdyby se svých spoluvyznavačů nezastal veřejným vyznáním.

Tak se proměňuje dílo, původně pojaté jako katechismus, v apologii věrouky jeho i jeho spoluvyznavačů, která musí být obhájena i před forem královským. Tak to učinil před deseti lety (1525) i Huldreich Zwingli svým Výkladem o pravém a nepravém náboženství, a když Calvin dokončil v Basileji své dílo, předeslal mu jako úvodní slovo věnovací list určený králi Francie Františkovi I., který sám o sobě se stal »klasickou apologií reformace«.

V tomto listě vystupuje Jan Calvin s odkrytým hledím jako zastánce a přední bojovník poznané evangelické pravdy a všech jejích vyznavačů. Dopis nese datum 23. srpna 1535 a byl přetiskován ve všech vydáních Instituce; ať už její text doznával jakýchkoli úprav, změn a doplňků. Tvoří úvod i konečné definitivní redakce Instituce z roku 1559, ač král František I. už byl dvanáct let mrtev.

Měl tento obranný list úspěch? Dosáhl jím Calvin něčeho? Výsledek byl takový, že budí oprávněné domnění, že jej král ani nečetl. Byl to král proměnlivých nálad, dychtivý zábav a panovačný. List byl vydáván jako úvodní slovo Instituce (i samostatně), když už zápas francouzských protestantů se stal zápasem celého protestantského světa. Když vyrůstaly nové úkoly reformačnímu hnutí, když vyvstávaly nové otázky; nové nesnáze, těžkosti a problémy, ale i nové odpovědi a nové jasno – vždy vychází znovu tento list s nezměněným zněním, v němž Calvin doznává svou lásku a příchylnost, která platila jeho spoluobčanům ve vlasti, z níž byl navždy vypuzen. Nešlo tedy o to získat přízeň královskou. Dopis je výrazem silného pouta k zemi a lidu, z něhož Calvin vzešel. Tak se stal tento list cennou zbraní křesťanské církve v jejím zápase o čistotu a čest Boží pravdy. Uvážíme-li, že Calvin psal tento dopis z vyhnanství, že měl před očima hrůzy pronásledování, jimž byli vydáni jeho bratři i on sám, a slyšíme-li, jak především připomíná hříchy a viny své a svých spolubratří, jak odmítá nezákonnou vzpouru a dovolává se Boží pomoci i Boží moci, v níž jsou i srdce králů, musíme se nejen ztišit, uchváceni silou i prostotou víry a přemoženi převahou křesťanského vyznání, ale nadto nám českým čtenářům napadají slova – žel ošuntělá a nechápaná častým užíváním i zneužíváním –, v nichž český exulant Jan Amos Komenský, za situace ne nepodobné situaci Calvinově, píše o vichřici hněvu Božího, která byla uvedena na naše hlavy pro naše viny a vidí za vichřicí pohodu Božího slitování a návrat svobody a správy českých věcí do rukou českých synů a dcer.

První vydání Instituce na malém oktávu o 520 stranách vytiskli jako jeden ze svých prvých tisků Tomáš Platter, který také napsal doporučující podtitulek a Baltazar Lasius v Basileji v březnu 1536. Kniha je dílo o šesti kapitolách s předmluvou, kterou tvoří list králi Františku I., a na závěr je připojen rejstřík nejdůležitějších pojmů.

Ze slov věnovacího dopisu je patrno, že Calvin původně zamýšlel vydat svým francouzským spoluvyznavačům základy křesťanské víry, na nichž by budovali pravou zbožnost. Měl to být úvod a přístup k četbě a studiu Písma, aby mohli samostatně pronikat k pravdě vždy hlubší a hlubší. Druhý důvod k napsání a konečné úpravě Instituce vyrostl z potřeby poučit krále o náboženství, které tak pronásleduje, aby od pronásledování upustil. Měla to být zároveň obhajoba a očištění z pomluv nepřátel, kteří krále k pronásledování podněcovali a v nenávisti udržovali. Tyto dvoje pohnutky se zračí i ve vlastním zpracování. Na prvních čtyřech kapitolách o zákonu, kde je výklad Desatera, o víře, kde Calvin vykládá Věřím v Boha, o modlitbě s připojeným výkladem Otčenáše a o svátostech, to jest jen o křtu svatém a svaté večeři, je patrný ráz věroučné příručky. Je domněnka, že tyto kapitoly napsal Calvin ve čtyřech klidných měsících počátkem roku 1534 u svého přítele Ludvíka du Tillet. V těchto kapitolách se Calvin přibližuje formálně, někde dokonce i slovně, katechismu Lutherovu. Avšak od 5. kapitoly rozebírá čím dál tím pronikavěji a odmítá novotářské stanovisko novokřtěnců, jimž každý řád padne za oběť a stejně odmítá i katolické učení o falešných svátostech a velmi obezřetně sleduje i neblahé rozhovory Lutherovy s Zwinglim. V kapitole (5.) o nepravých svátostech užívá Calvin mnoha učených okrajových poznámek a dokladů z Gratianových Dekretů a Sentencí Lombardových. Tu již naprosto opustil klidný tok katechismového poučení a v poslední kapitole (6.) dosáhl vyvrcholení ve výkladu o křesťanské svobodě a o moci církevní.

Instituce, dílo šestadvacetiletého Calvina, vzbuzuje právem nejhlubší obdiv. Obsahuje už celý systém Calvinova theologického myšlení. Nic podstatného tu nechybí. Bystrý pohled tu vyrůstá z příkladné znalosti biblického světa a upíná se na syrovou skutečnost života. Calvin není náboženský či theologický teoretik. Jeho celé myšlení a práce bohoslovecká má proto zcela praktický zájem i praktický dosah. Chce formovat život, a proto pranýřuje zlořád a tyranskou libovůli a vyzvedá práci, pomoc a službu člověku. Tento výklad křesťanské víry byl tak systematicky promyšlen, že autor v zásadě nemusel nic měnit na svém základním díle a pokud je rozšiřoval až do definitivní podoby vydání z roku 1559, v němž původní oktávová knížka z roku 1536 vzrostla do čtyř knih velkého folia, přece téměř nic z původního vydání nebylo ani opuštěno, ani vynecháno, ani přeformulováno; takřka celé původní dílo je obsaženo v díle posledním. Už první dílo nese svědectví pronikavé znalosti biblického učení a stopy jedinečného ingenia.

Největší rozdíl mezi první edicí z roku 1536 a poslední z roku 1559 je v první kapitole. První edice je z valné části doslova inkorporována do edice poslední, ale její původní věty se mnohde staly thesemi, které byly rozváděny do souvětí, odstavců a kapitol. Tak na př. učení o poznání Boha, jež v prvním vydání obsahuje asi jednu stránku, se rozrostlo v posledním vydání do šíře celé první knihy. Avšak pojetí, zaměření a obsah učení je naprosto týž ve všech vydáních Instituce.

O kvalitě prvého ražení Instituce svědčí to, že muž tak pohotového pera, jaké právě mistroval Jan Calvin, muž literárně tak podnětný a tvůrčí, že jeho tištěná díla tvoří celou knihovnu, muž tak pronikavého myšlení, že udivoval a udivuje dosud svým bohatstvím a svou pohotovostí myšlenek a nápadů, – nikdy neopravoval to, co původně psal jako příručku pro růst ve známosti Boha i člověka.

Je pravda, že první vydání bylo zatlačeno vydáním posledním, rozsáhlejším, definitivním. Calvin sám o něm mluvil velmi skromně. Odpůrci, vypočítávajíce mnohá vydání Instituce, mluvili o prvém vydání z roku 1536 jako o dobrodružném pokusu (tak Bolsec), v němž prý Calvin odhodil jako sešlapaný střevíc svou dřívější loajálnost k církevnímu učení i praksi, aby je zaměnil s dosud neustálenými zásadami reformace. Ale kov původního vydání byl takové jakosti, že jeho čistý tón zněl stejně jasně i ve vydání posledním.

První vydání Calvinovy Instituce z roku 1536 je kniha velmi vzácná. Je známo jen asi 6 exemplářů na světě. 2. vydání latinské vyšlo roku 1539 a mělo již 434 stran velkého formátu. 3. vydání vyšlo roku 1543 o 505 stranách. 4. vydání vyšlo roku 1550 v tomtéž rozsahu a 5. vydání z roku 1559, rozděleno na 4 knihy, mělo 564 stran. Zaznamenávám tu jen nové edice za života Calvinova, nikoli jednotlivé recenze a přetisky zmíněných edic, jichž byla řada.

THEOLOGICKÉ PRINCIPY INSTITUCE

Protože Instituce jako katechismus křesťanské věrouky i mravouky nechtěla být ničím jiným než theologií Božího slova, stala se nejmocnější zbraní protestantismu proti katolictví i nejspolehlivějším průvodcem víry v životě.

Stala se tak především klidným srovnáváním toho, co vyznávali evangelíci, s učením středověké církve. Na apoštolském vyznání víry ukazoval Calvin, že protestanté jsou pravými biblickými křesťany a nikoli katolíci, kteří se uchýlili od učení i prakse apoštolské církve. Neusiloval o novotu. Byl přesvědčen, že bohosloví reformace je starým učením Kristovy církve a principy víry reformačních věřících jsou pojetím oné pravdy, která je v Písmech svatých, a která byla známa zbožným lidem ve všech generacích od vzniku církve. Úkol i dílo reformace záleží jen v tom, že osvobodila biblickou pravdu od pověrečných pout, jež ukulo zvláště středověké bohosloví, a že ji očistila od pohanské filosofie a obřadů, které na ni navěsily pozdější doby.

Instituce je dílo mladého člověka. Cítíte to z jeho revolučního postoje k panovníku Františku I. a poznáváte to i z jeho formální závislosti na Lutherovi. Slovo Boží však je jediné východisko i cíl, jediná platforma všech Calvinových debat, oblast jeho výkladů a pravidlo jeho myšlení i kompas života. Calvinovi nešlo o generační odchylnosti, nešlo mu o novou theologickou školu, ano, nešlo mu v prvé řadě ani o novou organisaci církevní. Jeho ústředním zájmem byla čistá, nezvrácená služba Hospodinu, Otci Pána a Spasitele našeho Ježíše Krista, jak ji on sám ve svém slově předepsal ke své cti a slávě a k našemu spasení. V tom je Calvin i jeho dílo aktuální i dnes.

1. Calvinovu theologii proto nelze vyvodit z jednoho článku učení, na př. z predestinace, protože Calvinova theologie vyrůstá ze slova Božího, vyposlouchaného ze svědectví Písem. A tu nejde o žádnou přirozenou schopnost člověka poznávat Boha, jak se s ní setkáváme v pohanských kultech a filosofických systémech, nýbrž o svědectví Ducha svatého, který člověku otevírá, ale i ověřuje Boží slovo. Bůh sám je zprostředkovatelem i interpretem svého slova.

Instituce nejen formálně prohlásila, ale i skutkem do důsledku provedla, že základem křesťanovy víry i života je Písmo svaté. Calvin není epigon Lutherův či jiných reformačních otců, jako by celou svou ctižádostivost ztrávil úsilím opakovat, co oni řekli. Calvin se dává vázat jedině pravdou Písem; ta jsou poslední autoritou jeho učení. A tu nejde o pouhou zevní mechanickou autoritu, nýbrž o zdroj pravdy, jistoty a víry, který přináší Boží odpověď na všechny otázky života jednotlivcova i celé společnosti. Žádná theologie, žádné dogma nad Písmo, nad evangelium! Žádný člověk, ani starobylý vykladač, ani moderní reformátor nad živý hlas Božího slova! To je smysl Calvinova biblicismu.

2. Písmo učí naprosté závislosti na Bohu samotném. Uvádí člověka do bezprostřední blízkosti s Bohem, kde v úžasu i úleku před Boží autoritou člověk poznává i vyznává svou odpovědnost za vše ve světě, za církevní, obecné i politické řády, jejichž obnovu podniká z poslušnosti k světlu, které vychází z toho, jenž oslovuje člověka ze svědectví bible, aby jeho majestát byl vyvýšen a oslaven.

Základem Calvinovy theologie je Písmo jako zjevená pravda Boží se zvláštním důrazem na Boží svrchovanost. V Instituci se Calvinovi podařilo ukázat, že neviditelný majestát a autorita Boží, jíž se všechno musí podrobit, je tak živá a pravdivá skutečnost víry, jako byl mechanismus středověké církve živou a pravdivou skutečností smyslům.

Calvinův důraz na Boha jako svrchovaného Pána neznamená, že zájem Calvinovy theologie je omezen na čistě »náboženské problémy«. Celý svět a celý život lidský leží v zorném poli jeho zájmu, protože celý svět a všechen život je předmětem Božího zjevení. Boží svrchovanost neznamená také umenšení nebo zastření či popření lidské svobody a odpovědnosti, jako zase ta nesmí zastřít výhled na skutečnost, že Stvořitel a Pán má moc nad svým stvořením. Moc, která nechce umlčet a také neumlčuje jemný důraz na evangelium soucitné lásky k člověku, ale která chce udržet neotřelý údiv nad divem vyšším nad lidský rozum a nad lidské pochopení, totiž kdo to sestupuje v Ježíši Kristu do nejzazších hlubin lidství, kdo se to sklání ke člověku s kříže na Golgatě! Spasení je jen ve znamení stínu kříže, který padá na celý člověkův svět. Svrchovaný Bůh Calvinův je vždy Spasitel a Přítel hříšníků, skrytý ve své svatosti a zjevený ve svém milosrdenství. Cesta poznání Boha Stvořitele začíná poznáním Boha Spasitele, který je obětí i soudcem lidského hříchu a lidské viny.

Bůh, jehož radikální odsouzení postihuje lidský hřích, a jehož nezasloužené milosrdenství pozvedá setřené lidské srdce, je podle Calvina svrchovaným Pánem světa, ale je také Pánem i mikrokosmického dění v životě jednotlivcově. K němu přichází Bůh sám s korouhví radostného pokoje, i když jejím znakem je kříž. Bůh Stvořitel je Bůh Spasitel. On je přítelem člověka a ty nemáš nic, čím bys mu vyšel vstříc, než že mu budeš plně důvěřovat, že jej budeš radostně poslouchat, že jej budeš nade vše milovat, a že jej budeš v životě i ve smrti oslavovat. Proto slyšíš z Písma rozkazy i nároky Hospodinovy, ale slyšíš i slova útěchy a slitování pro znepokojené svědomí, ale vlastní úkol člověka je, aby byla Bohu vzdána čest a sláva vždy a všude a ve všem.

3. Shrnuje-li Calvin souhrn křesťanského učení do theologie a anthropologie, do poznání Boha a člověka, chce těmito dvěma ohnisky ukázat, jak se reformační myšlení víry odpoutalo od scholastiky, která spekulovala o Bohu, kdežto v reformaci šlo vždy také o tu druhou stránku: co to znamená, že Bůh je Stvořitel a Spasitel pro mne, pro člověka.

K nejpozoruhodnějším znakům Calvinovy theologie patří nerozlučná jednota mezi zákonem a evangeliem, mezi Božím udílením milosti a mezi Božím udílením příkazů. Zákon i evangelium odhalují propastnost lidské bídy, jestliže nezasáhne nezasloužená Boží láska zjevující se v Kristu a zpečetěná jeho křížem.

Proto slyšíme v základech reformace – a také u Calvina – výkřik člověka po Bohu. Výkřik, který se odvrací od člověka i v kněžském hávu, vládnoucího domněle pokladem církve a rozdělujícího ho libovolně, k Bohu, který se ujímá bezprostředně sám toho, jenž ho hledá ve víře v Ježíše Krista, v jeho život, dílo, smrt i vzkříšení; který se odvrací od člověka, jenž chce porušovat svým slovem Slovo Boží – k Bohu a jeho slovu, které nepřestává člověka ujišťovat, že Bůh v Kristu není nepřítelem člověka, ale přítelem.

Nejen formální princip reformační, výlučná a dostačující autorita zjevení, otevírající se v Písmu, zní neztenčeně z Calvinovy Instituce, nýbrž i materiální princip reformační, ospravedlnění hříšného člověka pouhou věrou. Tato biblická pravda, v reformaci znovu objevená, že Bůh ospravedlňuje člověka z pouhé své nezasloužené milosti, patří k theologickým principům Calvinovým. Tu je také vysloven radikální soud nad člověkem, jak obstojí před Bohem? Calvin vidí, že v střepinách u nohou Svatého leží lidská chlouba a prázdné ruce mohou se chopit jen milosrdenství a člověk může žít jen z odpuštění. A tato Boží láska zasáhla jako milost, kterou si člověk ničím nedovede koupit, získat, zasloužit, kterou může jen přijmout a v ni uvěřit. Tato víra, toto přijetí milosti je začátkem lásky ke spravedlnosti a zavazuje člověka k vděčnosti a otevírá oči pro nové měřítko i nový cíl života – pro slávu Boží.

Instituce připomíná nepromlčitelné povinnosti, které člověk má vůči Bohu i vůči lidem a přikazuje život v čistotě, poslušnosti a lásce s odkazem věčného blahoslavenství pro ty, kdo setrvávají ve věrnosti a víře. To patří k základním pravdám Písma, že milost Boží vysvobozuje člověka z pout nevěry a pověry, z kněžské tyranie a ze svátostné magie – a vysvobozuje nejen od něčeho, nýbrž i k něčemu: k životu osobní jistoty a záruky spásy, nezávislé na lidském zákroku.

4. Církev přivolávala hříšnému člověku, aby dosáhl spasení svým úsilím a sama mu nabízela pomoc a přispění cestou svátostí a odpustků přesvědčujíc ho, že mimo církev není spásy. Calvin však, vyrůstaje z Božího slova, odpovídá: Není spasení bez Božího vyvolení, které není závislé na lidském úsilí ani na lidské zásluze, ale které je dílem nezaslouženého milosrdenství Božího, zjeveného a odkrytého v Ježíši Kristu Pánu našem.

Toto učení o vyvolení je už v Instituci z roku 1536 celé, i když průběhem let nabývalo různých podob podle kontroverzí vyvolaných kritikou. Pěkně výstižně říká slavný kalvinolog E. Doumerge, že predestinace není základní kámen, na němž Calvin vybudoval své učení, nýbrž svorník, který drží oblouky budovy.

Je patrno, že Calvin budoval na základech, které už položil Luther. Luther zdůrazňoval spasení pouhou věrou (ne za skutky), jeho základní theologické zaměření je více subjektivistické, anthropologické. Calvin zdůrazňoval svrchovanost a majestát Boží, jeho theologické zaměření je spíše objektivistické, theologické. Luther representuje člověka, který po úzkostném hledání nachází vysvobození, a který se od té chvíle raduje a těší z výsluní Boží lásky. Calvin jakoby se nespokojuje tímto faktem, který stejně radostně a vděčně objímá, nýbrž ptá se, jak si Bůh člověka zamiloval a proč, proč ho spasil. U Luthera se setkáváme s důrazem na Boží lásku, jež se sklání s Golgaty ke člověku, u Calvina se setkáváme s důrazem na Boží majestát, který panuje nad celým světem. V Lutherovi úzkostlivé a zneklidněné svědomí nalézá pokoj u Boha, v Calvinovi lidské, sebejisté svědomí je ze svého klidu vyrušeno (Karl Holl).

Ale jde tu u obou reformátorů o buď – anebo? Nejde tu o něco, co se může a má navzájem doplňovat v nerozdílné jednotě? Patří k theologickému vzdělání vědět, že Calvin ve své Instituci podtrhuje stěžejní kus reformačního poselství ospravedlnění věrou právě tak a přesně tak, jak to činí Luther. Jádro biblického svědectví o svobodné síle Ducha svatého, působící skrze Písmo a o dostiučinění Kristovy oběti na kříži v Boží radě plánované, nedovedl žádný žák Lutherův tak vyslovit, jako Calvin. A ten to učinil s hlubší biblickou znalostí a širším theologickým rozhledem než kdokoli jiný, vyrůstající ze světa středověké scholastiky.

5. Na světě není však člověk sám. V pravé a živé víře nejde především a konečně jen o intimní vztah mezi Bohem a lidskou duší. Jsou tu bratři kolem tebe. Calvin vidí solidaritu člověka s člověkem. Jeho zájem už není omezen na krále, knížata a šlechtu. Vidí všechny lidi, měšťany, řemeslníky, zemědělce, jak jsou spojeni bratrstvím pod jedním Mistrem, Ježíšem Kristem. Bůh tě postavil do solidarity s bližními. Pána Boha poslouchat, jeho milosrdenství oslavovat, znamená konkrétně sloužit jemu i bratřím tam, kam on tě postavil. Nebát se ztracených vart! Na frontě Boží – a tou je celý svět a celý tvůj život – není ztracených vart.

Spasení není něco, z čeho by ses mohl individuálně těšit, zatím co svět kolem tebe se řítí do záhuby. Je to nevystižitelná výsada, že on tě k sobě poutá, že má s tebou obecenství, a že ty sdílíš účast na jeho království a na jeho světě spolu s bratry a bližními, v lásce k nim a v odpovědnosti za ně. Tak důraz na individuální mravnost je sloučen s důrazem na etiku sociální. Neboť po soudu Calvinově celý život člověkův stojí pod soudem a milostí svrchovaného Pána.

Právě z důrazu na slávu Boží jako teleologického principu lidského života vyrůstá zcela osobitá mravouka, v níž jsou patrny a podtrženy sociální závazky jednotlivcovy. Zvláště etika práce má u Calvina sociální charakter, který nevede k tvrdosti nebo samoúčelnosti práce, nýbrž je výrazem toho, že život lidský stojí ve znamení Golgaty.

6. Život jednotlivých křesťanů je životem poutníků a bojovníků. Je to pouť i zápas, rytěřování i služba v očekávání věčného života. A z těchto poutníků a vyznavačů se tvoří Kristova církev. Není to ústav spásy ani svátostně hierarchická instituce, nýbrž sbor lidí vyznávajících jednu víru a osvědčujících jednu poslušnost k Bohu a mezi sebou spjatých ukázněným životem a pohotovou službou bratřím. Kázání slova Božího a užívání svátosti křtu a večeře vede k ustavení a udržení sboru a odkazuje k nadsvětné jednotě s vyvýšeným Pánem. Ani organisaci církve nelze přenechat náhodě, nelze ji ani přenechat světské moci nebo státnímu úřadu. Církev je třeba budovat Božím Slovem, které si vytváří obecenství rytířů Kristových, zástupy Božích bojovníků, kteří se dali do služeb svému nebeskému Veliteli, sbory tichých bratří pějících jednu píseň o slávě a lásce Boží, o věčném vyvolení a záchraně Božích dítek, které bojují proti zlu a bezpráví a nevěře a bojují o svatost, prostotu a upřímnost života.

Calvinova Instituce je projevem revoluce této církve Slova proti autoritě církve středověké. Těžší je zápas proti neporozumění vlastních stoupenců, než proti zjevným nepřátelům a protivníkům. Proto svoboda z tyranství středověké církve neznamenala ještě svobodu nevázanosti, anarchie a libovůle. Ani nová reformační církev nebyla únikem z Boží cesty spásy, ani z cesty lidských povinností a závazků, kterými Bůh právě věřícího člověka zavazuje. Tak i církev a právě církev je pod bdělým pohledem, ale i soudem Božím.

7. Pod stejným pohledem a soudem Božím, jako je církev, je i stát. Není to libovolný útvar. Má od Boha určenou a vymezenou funkci, aby byl ochráncem právního a mravního řádu. V této funkci si zasluhuje podpory věřících, respektu i poslušnosti.

8. Calvinova theologie usilovala a pokoušela se nejen organisovat církev, ale přímo budovat a stavět základy pro nový život a nový svět. Stará biblická zbožnost, jíž Bůh je vším a člověk ničím, stala se podezdívkou moderní demokracie. Svoboda víry jedincovy a sociální odpovědnost všech za všechny – to vyrůstá z hlubin Božího slova. Calvin tu stojí před námi jako živý svědek o Bohu, který útočí na staré nepravdivé řády světa, aby na troskách starých vzrostl svět nový, plný spravedlnosti, pravdy, ale i milosrdenství a odpuštění. Tento živý svědek k nám promlouvá i dnes naléhavě z Instituce.

Vždyť víra se musí projevit ve světě. Není hroznějšího protimluvu nad slovo o soukromém křesťanství. Soukromá cesta je zakázaná cesta. Soukromé křesťanství je nedovolené křesťanství. Víra je jako oheň uzavřený v kostech, který spaluje celého člověka, je jako hořící pochodeň, která zapaluje celý svět. Víra je síla ve světě, která rozptýlené lidi šikuje i na troskách kultur, civilisací a společenských řádů, jako formuje magnet železné piliny v své silokřivky. Víra v konečné vítězství Boží lásky a Boží pravdy se nemůže a nechce obejít bez pohotové služby a účinné pomoci těch, kdo v Boha věří, a tak šíří slávu jeho jména ve světě. Jak živý je tento odkaz Calvinova theologického díla právě dnes!

*

Tak k nám mluví základní theologické principy Calvinovy theologie. V nás zůstává neuhašená touha po plnějším poznání reformační zvěsti, úsilí i hnutí.

Calvin a jeho reformace je osobitý zjev v dějinách protestantismu. Nejde o epigonství Luthera, ale v této příbuznosti se nám ukazuje na jednotu reformace při rozmanitosti jejích vůdců a snah.

»Nám, dědicům české reformace bratrské,« říká J. L. Hromádka ve svém Calvinovi, »je Calvin ze všech reformátorů ve svém nejhlubším poselství nejblíže. Nemůžeme pracovat na poli své reformace, aniž se pečlivě učíme z jeho úcty k celému Písmu, z jeho budování církve, z jeho pohledu víry na celý svět a z jeho poslušnosti před majestátem svrchovaného Boha. Calvin přejal v sebe Lutherovo dílo a přetvořil je svým výkladem slova Božího. Ale Lutherem a z Luthera žil stále… Podaří-li se nám nad to vystihnout bratrskou reformaci v jejím nejlepším obsahu a zasadit ji do základů vykopaných Calvinem, nemusíme se bát o budoucnost svého reformačního poslání.«

PRAMENY INSTITUCE

Instituce prokazuje nejen Calvinovu znalost, zběhlost a mistrnost užití biblických citací, nýbrž svědčí i o veliké, obšírné a zevrubné sčetlosti jak apoštolských a církevních otců (Učení dvanácti, Augustina, Origena, Tertulliana, Cypriana, Eusebia, Epifania, Chrysostoma, Ambrosia a j.), tak i scholastických bohoslovců (Lombarda, Gratiana, Theofylakta, Tomáše Akvinského, Bernharda z Clairvaux, Huga d. St. Victore a j.). Jejich užití ukazuje mimořádnou paměť, s jakou je Calvin suverénně citoval. Je nepochybné, že mnohá díla zmíněných spisovatelů měl Calvin osobně v ruce, zhusta i po ruce při psaní svého díla a jiná znal z obvyklého podání současných církevních spisovatelů.

Ale jaké jsou prameny Calvinovy Instituce? Tu nemáme na mysli především odkazy k Písmu, ani k církevním otcům, scholastikům nebo současným protivníkům. Ptáme se, zda lze vystopovat vlivy spolureformátorů, kteří svým osobitým přínosem poznamenali Calvinovo dílo? Vždyť věroučné vyznání a katechismus spasitelné pravdy, který Calvin napsal ve svém Učení jako šestadvacetiletý muž, vyrůstal nikoli v isolaci vědecké pracovny, ale z kolektivního zápasu a společného života a sdělovaných pohledů na zdroje pravdy a spásy.

Ačkoli Calvin nikdy neseděl pod katedrou Lutherovou ani Zwingliovou, přece mělo zvláště Lutherovo dílo vliv na výraz i tvářnost Instituce a Calvin se vděčně hlásil k Lutherovi, jako k svému učiteli. I jeho »náhlé obrácení« bylo způsobeno nárazem Lutherova úsilí po pravdě Písem.

Známá je souvislost mezi Institucí a Malým katechismem Dr. Martina Luthera. Ten byl bezprostředním předmětem Calvinova poučení, když začal psát katechismus pro »své Francouze«. Na mnohých místech zjišťujeme ohlas tohoto luterského klasického dílka. Zvláště ve výkladu Desatera a ve výkladu prvního a třetího článku Apoštolského vyznání víry. Je jistě více než ohlasem, že Calvin v uspořádání svého díla se přidržel pořadu, jaký má Luther v Malém katechismu: zákon, víra, modlitba, svátosti. (Rozšíření kapitoly o svátostech a přidané dvě závěrečné kapitoly byly vyvolány – jak jsme slyšeli – změněným posláním knihy.)

Není jasné, zda Calvin užil i Velkého katechismu Lutherova. Odborníci však upozorňují, že užití je pravděpodobné, protože je nápadné, že úvodní věta Lutherovy předmluvy k Velkému katechismu z roku 1529 poskytla snad Calvinovi přímo titul k jeho slavnému dílu, neboť tu je právě slovo »catechismus« uvedeno v souvislosti se slovem »institutio« a střídavě také v tomto významu užito.

V Instituci z roku 1536 najdeme ještě stopy těchto Lutherových děl: O svobodě křesťanské, O babylonském zajetí, Kázání o velebné svátosti těla Kristova a Kázání o těle a krvi Kristově. Calvin znal i Lutherovy komentáře k evangeliím a jeho kázání.

Jako Luther i Calvin vychází z Božího majestátu zjeveného v Božím Slově. I význam modlitby interpretuje shodně s Lutherem jako prostředek, jímž má být především hledána sláva Boží.

I když Calvin sám doznává, že byl Lutherovými spisy odveden od četby Zwingliho a Oekolampada, neznamená to přece, že jejich spisy nečetl a neznal vůbec. Je nepochybné, že četl Zwingliho slavný spis Commentarius de vera et falsa religione, Výklad o pravém a nepravém náboženství z roku 1525. Nápadná je podoba oné klasické úvodní věty Instituce o poznání Boha a poznání člověka s úvodní větou v Zwingliho Výkladu. V kapitole o svátostech Calvin neschvaluje ani stanovisko Zwingliovo, ani Lutherovo. Ale výstižně říká Petr Barth ve svém latinském úvodu ke své edici, že v Calvinovi se snoubila i Lutherova víra a důvěra ve spasení i Zwingliho žár a útočnost tak, že nikdy neustoupil od jejich střízlivého a zdravého úsudku, ale vždy jej pohotově přijímá a vykládá.

Patrný je také vliv štrasburských reformátorů na Calvinovu Instituci, jmenovitě Martina Bucera a jeho Komentáře k evangeliím. Vynikající znalec Calvina A. Lang upozorňuje (v Evangelical Quarterly 8,2), jak ve výkladu modlitby Páně i ve výkladu predestinace je Bucerův vliv na Calvina z doby do roku 1536 nade všechnu pochybnost.

Právě tak lze zjistit (A. Lang cit.) i vliv Melanchtonův, zvláště jeho Loci communes z roku 1521 na Calvinovu Instituci z roku 1536. Jeho příbuznost je patrna v kapitole o zákoně a z drobných příbuzenství. I vliv Melanchtonovy Apologie Augustany je zjistitelný.

PŘEKLADY INSTITUCE

Lze si sotva představit, že takové dílo, jakým je Instituce, mohlo zůstat na dlouho v zajetí jediného jazyka, v němž bylo napsáno, i když to bylo v latině, v jazyku tehdejší vzdělanosti, církve i mezinárodního politického života. Překládána byla ovšem ponejvíce Instituce ve svém vydání z roku 1559. Instituce z roku 1536 byla přeložena, pokud vím, jen do francouzštiny (1536), němčiny (1887) a nyní do češtiny. Pozdější edice byla přeložena do italštiny 1557 a poslední edice do angličtiny 1561, do španělštiny 1597, do němčiny 1597, do holandštiny 1617, do řečtiny 1618, do arabštiny (nezjištěné vročení), do maďarštiny 1624; máme na mysli jen reformační údobí.

I do češtiny bylo toto stěžejní dílo Calvinovo, avšak v podobě z roku 1559, přeloženo již roku 1595, ale vytištěno až 1614/15. Překladu se ujal Jiřík Strejc Zábřežský, známý překladatel Žalmů a kazatel Jednoty.

V zemském archivu v Brně pod sign. 209 máme zachován rukopis Strejcova překladu. Je to objemná kniha na 700 folií čítající, velmi krásného rukopisu s četnými marginálními poznámkami, které sledují obsah textu. Na prvých šesti foliích je úvod překladatelův, předmluva Strejcova, v níž se všechněm pobožným čtenářům pozdravení svaté v Kristu vzkazuje. Tento úvod je nesmírně zajímavý. Strejc tu vyznává, že od mladosti se mu dostalo, dík Bohu, při nejednom z učených mužů býti. Měl příležitost studovat v knihovnách domácích i zahraničních a mnoho slavných děl prošlo jeho rukama. Než nechce haněti ani tupiti žádných starých ani nových knih, ponechává jim jejich vlastní chválu, ale to musí vyznati, že »knihy k této podobné, u níž by se tak gruntovně, jadrně, tak pořádně ano i s rozšafnou opatrností, tak krátce o věcech náboženství křesťanskému náležitých vypisovalo, žádné nenalezl a nenalézá«. Proto se ztotožňuje s míněním toho, který o Instituci vysvědčil:

Praeter apostolicas Christi post tempora chartas

Huic peperere Libro secula nulla parem.

To jest podle Strejcovy parafráze:

Po Kristovu narození

krom apoštolských knieh znění

k této podobné žádný věk

nevydal knihy, věř člověk!

Když uvedl ještě některá svědectví o výbornosti této knihy, popisuje její rozdělení do čtyř dílů, upozorňuje na čtyřdílné rozdělení Věřím v Boha, kde se jedná o Bohu, o Ježíši Kristu, o Duchu svatém a o církvi. Přitom vydává Calvinovi svědectví, že se drží Písma, a že jednotlivá místa vykládá a neodbíhá a neubíhá jim, jak to někteří činí.

Pro tuto výbornost netoliko radí, nýbrž i prosí bratrsky a křesťansky, zvláště pak služebníky církve a pak každého, komuž se tato kniha dostane do rukou, aby četl, a to nejednou, ale častokrát. Praví dále, že smí za to každému ručiti, že své práce litovati nebude, ale jistotně shledá, že to školské povědění pravé jest:

Kniha jestli jednou čtena,

bývá zvláště oblíbena.

Z desaterého přečtení

hojnější dá zalíbení.

Strejc byl vybídnut, aby vzal na sebe tuto práci s překladem, a tím »dobrou i v té věci památku sobě zůstavil«. Strejc tak učinil. A říká: »neváže sobě při tom nemalého času stráviti a žádného zisku, cti a slávy vlastní nehledaje, ale často s puštěním svých věcí, nejednou i s újmou velikou svého zdraví, žádostiv jsa toliko cti a slávy Boží i bližních v národu našem vzdělání…«

Již Strejc se musel obhajovat proti výtkám, že překládá cizího autora, místo aby uváděl na světlo i ve známost domácí autory. I táže se: Co měli oni první staří otcové než to, co Hus a Rokycana jim řekl? A tito odkud to měli? A odpovídá: Od Wiklefa z Englí. Bratří z Jednoty výslovně i ve svých konfesích vyznávali, že se rádi dají vést světlem i od nejmenších z učedníků k lepšímu poznání pravdy Boží. Jak zcela jinak vypadal svět bohosloví bratrského s živým zájmem o všechen lid, i o ty nejmenší, než svět luterství nebo kalvinismu! Však také nikdy Jednota nespojovala vznik své Jednoty a nevzdávala dík za její trvání milosti královské nebo vrchnostenské. Proto se nemusela ohlížet na souhlas pánů mocných a mohla se dát poučit i světlem a obdarováním kteréhokoli Božího člověka. Ano, i ve svých písních vyznávají, že u jiných mužů mnohé »multo doctiora, dissertiora atque copiosiora, mnohem umělejší, výmluvnější a hojnější se nalézá«. »Skrejž se tedy, milý bratře, s těmi svými nezralými rozumy a uč se lépe srozumívati starých způsobů předků a Otců!«

K vlastní technice překladu poznamenává Strejc, že vedle latinského originálu, který byl předlohou, na mnohých místech použil francouzského i německého překladu. Překlad i s předmluvou dokončil »roku svrchované trpělivosti Boží 1595 desátého prosince«.

Své závěrečné slovo uvádí na konci překladu před rejstříkem jako »zavírku vykladače«:

Budiž Bohu věčná chvála,

že se již aspoň skonala

práce má u vykládání

této vzácné knihy psaní.

Kdož český jazyk miluješ,

ovšem pak kdo oblibuješ

zdravý smysl Písem svatých,

zanechaje všech proklatých,

obé tuto v čistotě máš.

Čti pilně, vskutku to shledáš!

Jen pravdě Páně místa dej,

na lidské klevety nedbej!

V tom ve všem, čtenáři milý,

udílejž Pán Bůh své síly

skrz dary Ducha svatého

ke cti, chvále jména svého

a tvé mysli k osvícení

při Božím drahém spasení,

i tvým bližním v též potřebě

Bůh s tebou buď v každé době!

Strejcův překlad Instituce vyšel tiskem teprve po jeho smrti asi až roku 1616 od kněze Opsimata. (Viz Z. Tobolka: Knihopis 11/2 č. 1406.) Žel, ani rozšířit se nemohl, když dva roky po jeho vyjití vypukly bouře, které končily bělohorskou katastrofou.

Druhý český překlad Calvinovy čtyřdílné Instituce byl učiněn péčí faráře Lic. theol. F. Šebesty v Hustopeči až roku 1890. Ale toto dílo nebylo dokončeno. Tiskem vyšly toliko první dvě knihy zmíněného díla.

ZÁVĚREM

Habent sua fata libelli, mají knihy své osudy, má je i tento překlad. Popud k němu vzešel na letní konferenci evangelických farářů ve Velkých Opatovicích v roce 1932. Chystali jsme se k vážnému a odpovědnému činu předložit českému čtenáři hlavní díla reformačních klasiků, aby si mohl učinit vlastní názor o zápasech, o něž šlo ve století reformace, z bezprostředního styku s vedoucími duchy těchto zápasů. Když došlo na Calvina, obrátila se pozornost přirozeně k jeho slavné Instituci – a to k jeho původnímu vydání z roku 1536. Jeho vydáním mělo být také věcně a přiměřeně oslaveno čtyřsetleté jubileum této nejslavnější a nejrozšířenější knihy reformační. Když profesor Dr. J. L. Hromádka ochotně svolil spolupřekládat a spolupracovat, ujal jsem se této práce rád. Radost z díla byla ještě větší, když i docent Dr. J. B. Souček se přihlásil a vydatně pomáhal radou i činem.

Překlad jsem dokončil v létě 1935. Ale k vydání nedocházelo pro mnohé obtíže a s německou okupací zmizela poslední naděje na vydání této knihy vůbec. Pokoušeli jsme se s nezapomenutelným Dr. Jaroslavem Valentou projít pověstnou protektorátní cenzurou a přihlásili jsme k tisku úvodní list Calvinův, věnovaný králi Františku I. a kapitolu o zákonu. Ale běda! Cenzura začala škrtat, podtrhávat a dělat otazníky, a výsledek byl zamítnutí.

Až po této válce ujala se péče o vydání tohoto stěžejního díla světové literatury reformační evangelická fakulta bohoslovecká v Praze, zvláště pak její knihovník Václav Sobotka, který získal i znamenitého znalce církevní latiny v docentu Karlovy university Dr. Lad. Varclovi. Ten s neobyčejnou ochotou a vzornou pohotovostí se ujal revise a úpravy překladu. Jemu a všem mým ochotným spolupracovníkům, rádcům a pomocníkům: panu profesorovi ThDr. a PhDr. J. L. Hromádkovi, příteli profesoru Komenského fakulty ThDr. J. B. Součkovi, asistentu téže fakulty ThDr. Amedeu Molnárovi, kteří byli nápomocni ve vydání této knihy, patří můj upřímný dík.

Překládal jsem z latinského originálu edice Petra Bartha: Ioannis Calvini Opera selecta, vol. I. str. 19–284 z roku 1926. Označení veršů v textu (Calvin udává jen kapitolu), doplňky v hranatých závorkách a poznámky a biblické odkazy pod čarou jsou od překladatele.

F. M. Dobiáš.

UČENÍ

KŘESŤANSKÉHO NÁBOŽENSTVÍ

jež obsahuje

téměř celý souhrn zbožnosti,

jakož i vše,

čeho je potřebí k poznání nauky o spasení:

kniha pro všechny,

kdo touží po zbožnosti,

velmi hodná čtení

a nedávno vydaná

S PŘEDMLUVOU

PRO NEJKŘESŤANŠTĚJŠÍHO KRÁLE FRANCIE,

V NÍŽ JE MU TATO KNIHA VĚNOVÁNA

JAKO VYZNÁNÍ VÍRY

Napsal

JAN CALVIN

z Noyonu

V BASILEJI 1536

PŘEDMLUVA

NEJMOCNĚJŠÍMU A NEJJASNĚJŠÍMU VLADAŘI FRANTIŠKOVI, NEJKŘESŤANŠTĚJŠÍMU KRÁLI FRANCIE, SVÉMU KNÍŽETI A PÁNU, JEMUŽ JE POVINEN ÚCTOU, VYPROŠUJE POKOJ A SPÁSU V KRISTU JEŽÍŠI JAN CALVIN.

Když jsem poprvé sáhl k tomuto dílu, nemyslil jsem na nic tak málo, nejjasnější králi, jako že napíši něco, co by mělo býti předloženo Tvému Veličenstvu. Měl jsem toliko v úmyslu podati jakési první základy, podle nichž by byli utvářeni k pravé zbožnosti ti, kteří jsou aspoň trochu zaujati náboženstvím. I usiloval jsem věnovati tuto práci především našim Francouzům, o nichž jsem věděl, že přemnozí lační a žízní po Kristu, ale že je jen velmi málo těch, kteří jsou obdařeni třeba i jeho skrovným poznáním. Že toto byl můj úmysl, o tom mluví kniha sama, ježto je dílem určeným k jednoduchému a prostému způsobu poučení.

Ale když jsem seznal, jak se ve Tvé říši do té míry vzmohla zuřivost některých nešlechetníků, že tam zdravé učení nemá žádného místa, zdálo se mi, že bude hodno námahy, jestliže současně podám učení těm, jejichž vzdělání jsem se ujal a vydám před Tebou vyznání víry, z něhož bys poznal, jaké jest to učení, proti němuž vzplanuli takovým vztekem oni zuřivci, kteří dnes zneklidňují Tvou říši ohněm a mečem. Nemíním se totiž ostýchat přiznati, že jsem zde podal souhrn právě toho učení, o němž oni vykřikují, že má být ztrestáno vězením, vyhnanstvím, klatbou i upálením a vyhlazeno na zemi i na moři. Vím zajisté, jak hroznými pomluvami zavalili Tvůj sluch i Tvou mysl, jen aby u Tebe vzbudili k naší věci co největší odpor. Je však třeba, abys ve své laskavosti uvážil to, že již nebude nevinnosti ani ve slovech, ani v činech, postačí-li k odsouzení pouhá obžaloba.

Arci, jestliže by někdo, aby vzbudil nenávist, dokazoval o tomto učení, z něhož Ti právě chci vydati počet, že již dávno bylo hlasováním všech stavů odsouzeno a četnými soudními rozsudky zavrženo, neřekl by tím nic jiného, než že bylo dílem násilně zrušeno stranickou mocí odpůrců, dílem úkladně a podvodně potlačeno lživými úskoky a pomluvami. Je to násilí, když se proti němu bez vyšetřování vynášejí krvavé rozsudky, podvod, když je bez viny nařčeno ze vzpoury a zločinnosti. Aby se pak někdo nedomníval, že si na to stěžujeme neprávem, Ty sám, nejvznešenější králi, nám můžeš býti svědkem toho, jak je naše učení u Tebe každodenně tupeno lživými pomluvami, že prý nesměřuje nikam jinam, než aby byly všechny říše a státy podvráceny, mír porušen, všechny zákony odstraněny, panství a majetky rozchváceny a konec konců všechno dočista zpřevráceno. A to slyšíš jen velmi malou částku, neboť mezi prostým lidem jsou rozšiřovány hrozné zprávy, že kdyby byly pravdivé, svět by právem uznal naše učení i s jeho původci za hodna tisícerých ohňů a křížů.

Kdo by se ještě divil, že je proti němu roznícena veřejná nenávist, když se přikládá víra těm nejméně oprávněným obviněním? Nuže, zde je příčina, proč se všechny stavy shodně spikly, aby odsoudily nás i naše učení. Ti pak, kteří zasedají na soudech v zajetí této nálady, pronášejí jako nálezy své předsudky, jež si přinesli z domova. Při tom se domnívají, že svůj úkol splnili řádně, dají-li popraviti jen toho, kdo se sám přiznal anebo kdo byl usvědčen spolehlivým svědectvím. Ale z jakého zločinu? Říkají, že z tohoto odsouzeného učení. Ale jakým právem bylo odsouzeno? Neboť oporou obhajoby mělo býti nikoliv zapírati toto učení, nýbrž hájiti je jako pravé. Zde je však odňata možnost i jen něco hlesnout. Proto žádám Tebe ne neprávem, nepřemožitelný králi, abys vzal na sebe ničím neovlivněné vyšetřování této pře, která až dosud byla projednávána zmatečně a bez jakéhokoliv právního řádu, spíše s bezmocným vztekem než s vážností, jaké požaduje zákon.

Ale nedomnívej se, že zde myslím na svou osobní obhajobu, abych si jí vymohl bezpečný návrat do vlasti; neboť ačkoliv ji miluji láskou, jak se na člověka sluší, přece jí za nynějších poměrů nijak bolestně nepostrádám. Vpravdě však zastupuji věc společnou všem zbožným, ano samu věc Kristovu, která leží dnes jako zahynulá, když byla v Tvé říši všemožně strhána a pošlapána, a to spíše tyranstvím některých farizeů než s Tvým vědomím. Avšak o tom, jak je to možné, netřeba zde mluviti, jisto je, že tato naše věc leží těžce postižena. Neboť bezbožníci dokázali to, že pravda Kristova, jestliže snad nezahynula jako vypuzená a rozptýlená, jistě se musí skrývati jako pohřbená a ponížená; a chudičká církev buď byla zničena ukrutným vražděním, nebo byla vypuzena do vyhnanství anebo byla vyhrůžkami a hrozbami tak poděšena, že se neodvažuje ani hlesnout. A ještě nyní usilovně dorážejí svým obvyklým vztekem a zuřivostí na stěnu již nachýlenou a vrhají se na trosky, které přivodili. Přitom nikdo nevystoupí, kdo by se vzepřel proti takovému běsnění svou obranou. Chtějí-li někteří, aby se zdálo, že jsou pravdě nejvíce nakloněni, vyslovují názor, že je třeba nevědomým lidem promíjeti jejich omyl a nemoudrost. Tak totiž mluví a nazývají omylem a nemoudrostí nejjistější pravdu Boží a lidmi nevědomými ty, které Pán uznal za hodné, aby znali tajemství nebeské moudrosti; tak se všichni stydí za evangelium.

Tvou věcí však bude, nejjasnější králi, abys od tak spravedlivé obrany neodvracel ani sluchu ani mysli, obzvláště když jde o věc tak nesmírné velikosti, totiž o to, jak by zůstala Boží sláva na světě nedotčena, jak by pravda Boží podržela svou vážnost, a jak by království Kristovo přebývalo mezi námi bez úhony. Věc jistě hodná Tvého sluchu, hodná Tvého uznání, hodná Tvého rozsouzení. Neboť teprve to přesvědčení činí krále skutečným králem, když uzná, že jest ve správě svého království Božím služebníkem. A kdo nekraluje s tím úmyslem, aby sloužil Boží slávě, ten již není králem, ale lupičem. Mýlí se dále ten, kdo očekává trvalý prospěch pro to království, jež není spravováno Božím žezlem, to jest jeho svatým slovem; jakože nemůže vymizeti nebeský výrok, který říká: „Když nebývá vidění, rozptýlen bývá lid.“ (Přísl. 29,18.) Ani pohrdání naší bezvýznamností Tě nesmí odvésti od tohoto úkolu. Vždyť my jsme si dobře vědomi toho, jací jsme chudičcí a ubozí človíčkové. Před Bohem bídní hříšníci, v očích lidí nejopovrženější, smetí a vyvrhel světa (chceš-li), anebo lze-li vymysliti něco ještě bezcennějšího, takže nic nezůstává, čím bychom se mohli u Boha chlubiti kromě jediného jeho milosrdenství,[1] kterým jsme byli spaseni bez jakékoliv naší zásluhy.[2] U lidí však nemáme ani tolik kromě své slabosti;[3] a přitom jest jim nejvyšší pohanou i pouhé přiznání k ní. Avšak naše učení má státi vyvýšené nad veškerou světskou slávu a nepřemožené nad veškerou moc, poněvadž není naše, nýbrž je živého Boha a jeho Syna Ježíše Krista, jehož Otec ustanovil králem, aby panoval od moře k moři a od řek až do končin země.[4] A to aby tak panoval, aby celou zemi s její železnou a kovovou silou, s její zlatou a stříbrnou nádherou roztříštil nejinak, než jako nádobu hrnčířskou, jakmile se jí jen dotkne holí úst svých, jak proroci věští o velkoleposti jeho království (Dan. 2,32; Izai. 11,4; Žalm 2,9).

Odpůrci sice namítají, že se klamně oháníme slovem Božím, jehož prý jsme nejzločinnějšími kaziteli. Jaká to však je nejen zlomyslná pomluva, nýbrž i neobyčejná nestydatost, to budeš moci posouditi sám ve své rozumnosti, až budeš čísti naše vyznání. Ale i zde musím říci něco, co Ti připraví cestu k vlastní četbě. Když Pavel chtěl, aby se všechno proroctví konalo podle pravidla víry (Řím. 12,6), dal tím nejjistější měřítko, podle něhož má býti ověřován výklad Písma. Bude-li tedy naše učení přesně zkoumáno podle tohoto pravidla víry, je vítězství naše. Co se totiž srovnává lépe a vhodněji s vírou, nežli když uznáváme, že jsme jako nazí beze vší ctnosti, aby nás Bůh přioděl, – že v nás není nic dobrého, aby on nás naplnil, – že jsme otroci hříchu, aby on nás osvobodil, – že jsme slepí, aby on nás osvítil, – že jsme chromí, aby on nás vedl, – že jsme mdlí, aby on nás podpíral, – že nám odnímá všechen důvod k chloubě, aby on sám byl oslaven a my abychom se chlubili v něm? Když pak tvrdíme to a tomu podobné, s křikem se na nás útočí, že se tímto způsobem převrací jakési slepé světlo přírody, smyšlené přípravy, svobodná vůle a zásluhy,[5] poněvadž nemohou snést myšlenku, že jen u Boha přebývá neporušená čest a sláva veškeré dobroty, ctnosti, spravedlnosti a moudrosti. Avšak nikde nečteme, že by byli káráni ti, kdo příliš čerpali z pramene živé vody, naopak přísně jsou káráni ti, kdo sobě vykopali cisterny, cisterny děravé, které nedrží vody (Jerem. 2,13). A zase, co se srovnává více s vírou, než že Bůh se nabízí milostivým Otcem, kde je Kristus uznáván za bratra a smírce? – než bezpečně očekávati všechnu radost i prospěch od toho, jehož nevýslovná láska vůči nám šla tak daleko, že neodpustil vlastnímu synu, aby jej za nás vydal?[6] – než spokojiti se jistým očekáváním spásy a věčného života, kde je Kristus pokládán za dar od Otce, v němž jsou ukryty takové poklady?

Zde nás napadají a křičí, že ona jistota důvěry není prosta pýchy a domýšlivosti. Ale jako se nesmíme nadíti ničeho od nás, lidí, tak máme všecko očekávati od Boha. A jinak se nezbavíme liché chlouby, leč že se chlubíme v Pánu.[7] A co dále? Prober, nejstatečnější králi, všechny části naší pře a měj nás za ještě ničemnější nad kteroukoli třídu zločinců, neseznáš-li jasně, že proto jsme souženi a vydáni v opovržení, že skládáme naději v Bohu živém, poněvadž věříme, že to jest věčný život, znáti jediného pravého Boha a Ježíše Krista, jehož on poslal.[8] Pro tuto naději (1. Tim. 4,10) jsou jedni z nás v okovech, druzí jsou mrskáni, jiní jsou kol dokola voděni pro posměch, jiní zase jsou uvrženi do klatby a přeukrutně trýzněni a jiní se musí chrániti útěkem. Všichni pak jsme stísněni nesnázemi životního postavení, jsme proklínáni hroznými kletbami, jsme stíháni zlořečenstvím a jednají s námi nejhanebnějším způsobem. Pohleď již na naše odpůrce (míním stav kněží, na jejichž pokyn a přání se jiní s námi znepřátelují) a maličko se mnou uvažuj, jaký zájem řídí jejich počínání. Příliš lehce dovolují sobě i jiným, aby neznali, zanedbávali i pohrdali pravým náboženstvím, které jest podáváno v Písmech a o němž by měla býti mezi všemi shoda. Podle jejich mínění na tom málo záleží, co kdo věří nebo nevěří o Bohu nebo o Kristu, jenom když při nerozvité víře[9] podrobí svou mysl úsudku církve. Ani se necítí valně dotčeni, stane-li se, že je Boží sláva špiněna zřejmým rouháním. Proč bojují tak divoce a rozhořčeně o mši, očistec, poutě a hlouposti toho druhu, že dokonce tvrdí, že nemůže býti skutečné zbožnosti bez víry v ně, abych tak řekl, nejrozvitější, ač přece žádnou z těchto věcí nemohou dokázat ze slova Božího? Proč tak činí, ne-li pro to, že jejich bohem je břicho[10] a jejich náboženstvím kuchyně? Jestliže toto jim bude odňato, nebudou se pokládat za křesťany, ano, ani ne za lidi. Ačkoliv totiž jedni skvěle hodují a druzí živoří o suchých kůrkách, přece se všichni živí z téhož hrnce, který by bez onoho topiva nejen vychladl, ale docela zamrzl. Proto čím více se kdo z nich stará o své břicho, tím urputněji bojuje za svou víru. Konec konců směřují všichni do jednoho k tomu cíli, buď aby podrželi své panství nezmenšené nebo své břicho naplněné. Nikdo nedává najevo ani nejmenší známky upřímné horlivosti.

Proto však přece nepřestávají napadat naše učení a osočovati a tupiti je všemi možnými jmény, jen aby je učinili nenáviděným anebo podezřelým. Nazývají je novým a nedávno zrozeným a výsměšně říkají, že je pochybné a nejisté. Dotazují se, kterými zázraky bylo potvrzeno. Ptají se, zda je správné, aby platilo proti souhlasu tolika svatých otců a proti starobylému zvyku; nutí nás, abychom přiznali, že je rozkolné, ježto vypovídá boj církvi, anebo aspoň že církev po mnoho století, v nichž nic takového nebylo slyšeti, byla mrtvá. Konečně říkají, že není třeba mnohých důvodů, lze prý totiž posoudit podle ovoce, jaké to učení je, ježto zplodilo tak veliké množství sekt, tolik bouří a povstání a takovou nevázanost v nepravostech. Je pro ně arci velmi snadné napadati opuštěnou při u lehkověrného a nevědomého davu. Avšak kdybychom také my směli mluviti, opadla by nepochybně tato prudkost, s kterou tak na nás plivají plnými ústy. Předně, když nazývají naše učení novým, činí tím nesmírné bezpráví Bohu, jehož svaté slovo si nezasloužilo, aby bylo podezříváno z novoty. Nepochybuji arci ani v nejmenším, že naše učení je nové pro ty, jimž i Kristus je nový a evangelium nové. Avšak ti, kdo vědí, že ono Pavlovo kázání (Řím. 4,25), že Ježíš Kristus zemřel pro hříchy naše a vstal z mrtvých pro ospravedlnění naše, je staré, ti u nás neodkrývají nic nového. Že bylo tak dlouho skryto jako neznámé a pohřbené, to je vina lidské bezbožnosti. Když je nám nyní Boží laskavostí vráceno zpět, mělo by aspoň podle práva návratu přijmout znovu svou starou platnost. Poněvadž však čerpají z téhož pramene nevědomosti, pokládají je za pochybné a nejisté. Ale to je právě to, nač si Bůh stěžuje ústy svého proroka (Izai. 1,3): že vůl zná hospodáře svého a osel jesle pánů svých, ale lid můj mne nezná. Ale ať se vysmívají jeho nejistotě jak chtějí, kdyby měli zpečetit své učení vlastní krví a nasazením života, ukázalo by se, jak draze si ho váží. Daleko jiná je naše důvěra, jež se neděsí ani hrůz smrti, ani soudní stolice Boží.

Že po nás žádají zázraky, v tom si vedou bezbožně. Vždyť my si nevymýšlíme žádné nové evangelium, nýbrž držíme se právě toho, jehož pravdivost potvrzují všechny zázraky, jež kdy učinili Kristus i apoštolové. Ale tu přednost mají před námi, že mohou potvrzovati svou víru neustálými zázraky až do dnešního dne. Ba spíše přijímají za zázraky, co může ochromiti i jinak zdravou mysl, tak jsou nestoudné a směšné, anebo prázdné a lživé. Ale ani kdyby byly velmi podivuhodné, nesměly by ani na okamžik platit proti pravdě Boží, poněvadž jméno Boží musí být všady a vždy posvěcováno, ať už divy, ať přirozeným řádem jevů. A musíme míti na paměti, že i satan má své zázraky a ačkoliv to jsou spíše kejkle nežli pravé zázračné moci, přece jsou takové, že mohou oklamati nerozumné a nevědomé lidi.[11] Čarodějové a zaklínači se vždy proslavovali zázraky, ohromující zázraky živily modloslužbu; a přece nám tyto zázraky nedokazují pravdivost pověry čarodějů nebo modlářů. A tímto útočným beranem, že totiž mají v moci zázraky, dobývali kdysi donatisté[12] prostomyslného lidu. Proto odpovíme nyní svým protivníkům totéž, co tehdy řekl donatistům Augustin[13]: Pán nás učinil obezřelými proti těmto divotvůrcům, když předpověděl (Mat. 24,24), že povstanou falešní proroci, kteří velikými divy a zázraky budou chtíti, kdyby to bylo možné, svést i vyvolené – a Pavel varoval, že panství Antikristovo přijde se vší mocí a divy i zázraky lživými (2. Tessal. 2,9). Ale namítají, že tyto zázraky nedělají ani modly, ani zločinci, ani falešní prorokové, nýbrž světci, jako bychom nevěděli, že způsobem satanovým je proměňovati se v anděla světlosti.[14] Egypťané kdysi uctívali Jeremiáše, který u nich byl pochován, oběťmi a jinými božskými poctami. Zdali tím nezneužívali svatého Božího proroka k modloslužbě? A přece takovým uctíváním náhrobku dosahovali, že byli léčeni z hadího uštknutí. Co k tomu řekneme, než že bylo a vždy bude nejspravedlivější Boží pomstou, když Bůh pošle těm, kdo nepřijali lásky k pravdě, mocné dílo podvodů, aby věřili lži (2. Tessal. 2,10–11). Zázraků tedy, to jest těch pravých a nevydaných v posměch, nám nikterak neschází. Ty však, které oni staví na odiv pro sebe, jsou pouhé přeludy ďáblovy, poněvadž odvádějí lid od jeho pravé služby Bohu k marnosti.[15]

Mimo to se hanlivě ohánějí proti nám církevními otci (rozumím pod nimi staré pisatele ještě z lepšího věku), jako by oni potvrzovali jejich bezbožnost. Kdyby však jejich autorita měla rozhodnout náš spor, lepší část vítězství by se sklonila k nám. Avšak ačkoliv ti otcové napsali mnoho věcí velmi krásně a moudře, přece se i jim při tom někdy přihodilo, co se lidem přiházívá. A tihle zbožní synové – tak skvělé je jejich nadání, úsudek i rozum – zbožňují ovšem jenom jejich chyby a omyly. Na to, co bylo řečeno dobře, buď neberou zřetel, nebo to zapírají, anebo to poruší tak, že bys řekl: jejich celou starostí bylo vybírat škváru ve zlatě. Při tom nás zahrnují bezbožným křikem, jako bychom pohrdali církevními otci a jim odporovali. My však jimi pohrdáme tak málo, že kdyby to bylo nyní mým úmyslem, mohl bych bez námahy prokázati doklady z nich větší část toho, co my dnes tvrdíme. Užíváme-li však jejich spisů, vždy jsme pamětlivi toho, že všechno jest naše, aby nám sloužilo a ne aby nad námi panovalo, my však že patříme jednomu Ježíši Kristu (1. Kor. 3,21n), jehož je nutno ve všem bez výjimky poslouchat. Kdo takto nevybírá, ten nebude míti nic pevného v náboženství, poněvadž oni svatí mužové mnoho neznali, často si vzájemně odporují a někdy přímo proti sobě bojují. Ne bezdůvodně říkají, nás napomíná Šalomoun (Přísl. 22,28), abychom nepřekračovali starodávných mezníků, které učinili naši otcové. Pravidlo pro meze polí není však totožné s poslušností víry. Ta musí být uzpůsobena tak, že zapomene na lid svůj i na dům otce svého (Žalm 45,11). Jestliže pak tolik touží po alegorickém výkladu, proč nevyloží, že těmi, od nichž ustanovenými mezníky se nesmí hýbat, jsou spíše apoštolové než někteří jiní otcové? Takový výklad totiž podal Hieronymus,[16] jehož slova oni pojali do svých kánonů.

V Basileji 23. srpna [1535].