Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jiří Franěk

Svensson - Pověst o žití a úprku 2. díl

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

POVĚST O ŽITÍ A ÚPRKU...

SVENSSON 2.část

Jiří Franěk

Šup´s Samizdat (c) 1998
nadrceno 2-7/ 98.

Woppsanec úvodem:

..- Víš, asi mi napadlo, že se lidé klopotně pachtí za tolika věcmi, jakoby si mysleli, že tu budou věčně. Zatím jsme tu všichni jen na krátké, letmé cestě životem k věčnosti. Mám stále před očima vidinu, o které jsem ti vyprávěl, a musím se jen usmívat nad lidmi, kteří se honí za vším možným a přitom si vůbec nevzpomenou na jedinou skutečnost - že jsme na cestě do země Smrti. To je totiž jediná Skutečnost v životě - jediná, o které víme - že život je smrt.

Když se z vrcholku hory díváš dolu na lidi, jak žijí, převážná většina z nich se chová jako slepí blázni. I já jsem byl jedním z nich.

- Něco takového, jako se tu stalo, zasáhne naši pýchu, řekl těžce. -Ale sám život naši pýchu rozbíjí. A my životu nejlíp porozumíme, až naše pýcha bude rozbita.

-Usilujeme vždy jen o naše vlastní dobro, ať už ve zdejším životě, nebo v životě na onom světě. Honíme se jen za vlastním prospěchem. Ve všem je zištnost.

-Ach, ano, řekl tiše, -když se člověk ohlédne po svém životě, spatří mnoho žalostného. Ale - pokud jen dýcháme, musíme se vždy znova vzchopit a jít vpřed, musíme hledět přinést do našeho dalšího žití to, o čem nás bolest poučila.

A jestliže se svými schopnostmi nestačíme povznést nad tento život, musíme jich použít tady, v našem všedním životě. Nebloudit v knihách a slabošském bědování, že nestačíme na víc, než na kolik máme schopnosti. Jsme slabí - jakkoli si kdy připadáme sebesilnější. A proto potřebujeme v životě každou oporu, která se nám nabízí.

Kdybych tuto oporu neměl, byl bych nyní dbal jen o peníze - a to by bylo největší neštěstí nejen pro mne - ale i pro vás všechny kolem. Nejeden člověk se dá zaslepit penězi. A proto je na světě tolik utrpení.

Na prvním místě je u nás rozum a opatrnost, ale s těmi daleko nedojdeme, nikdy nevykročíme z bídy všedního života, v níž jsme vyrostli.

Ale někde v našem nitru je cosi mnohem hlubšího, silnějšího, co však malichernost tohoto světa zahnala kamsi hluboko do naší duše. Je to snad cosi jako síla srdce, či jak to vlastně nazvat. Přesahuje daleko náš rozum a myšlení - dosahuje až na věčnost. Ta by měla být u nás nejpřednější. A přesto je tomu u nás zcela naopak. Jsme jakoby obráceni naruby - naše velikost je v nás - a svou nicotnou ubohost ukazujeme navenek...

( Trygve Gulbranssen - Det bläser fra Dauninfjell )

# -Stejný díl kávy a koňaku nazývají v Norsku Doktor. Peer Gynt řekl umírající Ase: -Neměl bych zajít pro doktora? -Snad jen pro malého, zasténala Asa a odebrala se do Valhally. (Sven Delblanc - Äminne )

...-kachní hľawa, sowí hľawa, zobáky dělají klap-klap-klap! Nemám Tě rád, nemáš mě ráda..-a děti nosí čáp... Sedim v knajpě, venku je hnusně, voda mi teče do nosu, do uší. A tady neprší. Jen patoky hnusný stejkaj do dušší zvadlejch a zmáčenejch, duší co netuší Proč?, ..-tak seděj a blábolej a nebo píšou - a nenosej mobílky, nehrajou skwoč...

Vstaň a choď! ..-hajzle proradney... Tak mlátim se u dveří, nahoru, dolu, slejvák mě wodpálí zpátky ke stolu do kouta pod lampu co sotva bliká tak jak ten celej sráč - mlátit se dál. Celou noc u stroje - co z toho mám? Nakopat do hajzlu celej ten krám, dva litry rumu a morfínku gram, wodlítnout nad mraky, nakopat do hnoje všechny ty Záázraky, dušewni záwoje zatahni wocas a zmiz mezi kašpary, utahni krawatu buď jeden z nich. Koupiš si autíčko sekačku ždimačku blonďatou holčičku s mozečkem na sračku, všichni to dělají tak co má bejt? Chcípáni u bedny, chodici mrrtwola, napalte kořalky desetkrát dokola z repráků brouká si posmrtnej Rywola, jo to byl člověk, jo to byl chlap...

Potom mě vyrazej - tahni hajzle! Brodit se do noci, deštivým prázdnem s myšlenkou na suchej vyhřátej pelíšek, v pelíšku tichej, mazlivej kullišek, no nic, kecy zoufalý, zalehnu do bláta do hadru mokrýho - tak chrápou prasata - a s trochou štěstí si vyrejpnu bukvici. Studenej liják mi umeje palici.

Ráno se proberu tak jako vždycky. Pár kapek v jehličí sluncem svítí, plamínky zapraskaj, vařim si čaj. Teplounkej vítr mi usuší pačesa, ticho je nádherný, wandrácká Noblessa, zvířata žijou a jinak je ticho, nádherný Ticho, člověčí Ráj.

Deppárny zmizely jako kouř do nebe -Nechtěj to? No a co? Zkusíme znova. Lepší se umlátit než v žumpě schowat.

Dávno je po dešti, mraky mizí, krásně je, válím se, sním si svou Vizi. Tráva mě hřeje, směju se na ptáky - proč ti psát bláboly, manželko cizí..?

-Bóžinku, zachechtal se Svensson. A ten zapomenutej papír dal do šuplíku k podobnejm ztracenejm výlevům mladejch vandráckejch duššiček, který sem tam nacházel pod lavicema. Měl je rád, kulichy zasněný, ještě nedokurvený Válcem Konzumní tuposti - a čím dál víc směroval knajpu právě k týhle skupině.

-Cóó?!! Buřtííí? Ti uzzeňyny nezdravíí?!! -kvičely zděšeně Paničky-Výletnice a hystericky smýkaly svými alergickými, nazelenalými parchanty, napranými do nažehlených kompletků Adidas - Waldman Junior, praných v kyselině sírový na dvacet.. pryč, kamsi k plastově-sterilním Majkdonaldům, a tak. Zazobaný tatínek-mobiloid si obvykle nestačil ani dossát pivo...

Díval se za nima, potácející se postavy, zformované do prapodivných tvarů všemi těmi středaformy a středalejzry, s plastikovými vodovzdornými Nova-kozonástavci, dodávajícími Úžasné sebevědomí...

..-Jak všelijak lze nabýt toho Sebevědomí, hmm...

No jo, no. Přicházel o kšefty, tihle snobbici by si jistojistě dali desetinásobek tý slavný Wandrácký spotřeby... Ale - poslední splátka staříkovi byla splacena, mohl si to prostě dovolit. A tak si to dovoloval. No a?

Dotočil piva, na terasse došlo. Položil, sebral prázdný sklo, umyl. Pak se vrátil zpátky ven, všichni měli, tak co. Zapálil si balený, opřel o zábradlí, koukal do kraje. Jen tak nechával kouř stoupat a na půl ucha poslouchal terassový howory:

-Někdo se děsí rakoviny..-děsim se prázdnoty, řekla Wandrovní holka. -Víš, dovedeš si představit, že skončim jak každá z těch pitomejch slepic, zpatlat, napatlat, vypatlat a lehnout k bedně? -Ježíš... napila se.

-Dovedu, musel se chtě nechtě usmát Svensson, i když věděl, že na něj ta otázka nešla. Nesmál se moc vesele, pravda... -Všechny tak skončíte, některá dřív, některá pozděj...

Co se dá dělat, ty věčný kořeny, už od jeskyní. Krásný holky, veselý, do světa, dokonce některý docela toulací..-a pak jako když praskne struna - a hotovo.

Kůže povolí, do prdele se začne cpát špek. Začne období diet, cibule denně a strašlivej výkon dojít z hajzlu do garáže. -Ech...

Chamtivost, pohodlnost, -a co si asi myslí sousedé..?

Popel mu spadnul na košili, sklepnul ho, blb blbej, starej, už přemejšlí jak woni... Poslouchal dál, co to ten mrňavec kecá?

..-zabít Watta...

-???

-Parní stroj, největší tragédie lidstva!

Svensson se bezděčně otočil. Připomělo mu to ty krásný, snivý a přece hrozitánsky upřímně zapálený inťoušský hovory, zakouřený cnaypy ve Městě, kdysi...

-Ále..?

-Co? Máte ještě ideály? Přejdou..-utopený v tý nezdolný touze Mít...

-No, vem si: do tý doby se užívaly vobnovitelný zdroje, dřevo, rostlinky různý, lodě jezdily na vítr... A od toho šílenýho data jsme začali svět spotřebovávat! Uhlí, nafta... Vybereš - a nevracíš. Vracíš svinstvo, chemický splašky, plastovej hnus, jedy... Jen proto, aby si swině líný mohly vozit prdele vod nikud nikam, zbytečně vybělený, zbytečně nemocný, neurotický...

Svensson se obrátil, zahodil cigáro. Šel dovnitř, zděšenej z toho, že asi jedinej zoufalej tu začíná bejt on. Před tímhle přece utek! Pokrok, vedoucí do černý díry. Nuda a zoufalství, maskovaný tupounkým veselím - Heléé, budem po sobě házet šlehačkový dorty! Jůůů!!!

Kurwa... Ještě že tu takový typy nemá častějc. Zešílet nakonec i tady? Není úniku?!!

Ale jo.

Konec konců, zaplať pán Bůh za ně.

Bylo to totiž čím dál horší. Ne že by vandráků nějak přehnaně ubylo, to zlomový období přešlo ještě před Svenssonovým příchodem, od tý doby bylo to množství zhruba stabilní, co se ale změnilo dost, byla skladba.

Zmizeli ti Přirození. Nebo - líp - ta Svoboda hrabat ukázala konečně, kolik jich vlastně opravdu přirozenejch bylo - a kdo jezdil ven jen proto, že jet předvádět lesklé oblečky do Alp na sjezdovku, na pláž do Řecka prostě nemoh. Procento těch pohodlnejch.

-Radši sedět dvanáct hodin v kanclu, abych za to moh jet domů křápem... Děsivý. Kolik lidí se doslova urvalo k infarktu, jen aby nemuseli udělat krok... Uswišti se k smrti a budeš si moci dopřát Úžasnou Myčku - a ušetříš tři pohyby rukou při mytí pár talířů. Lítej ještě víc, nervuj se, chcípni, - a ušetříš pár kroků k telefonu, - získáš móbila ...-kterej tě paradoxně bude honit ještě mnohem víc. -Organizuj i na hajzlu, šmejde. Za co tě platim, no né?

Paradoxy.

Nebo jen vychytralá reklama, lišácky působící na tupě chamtivou podstatu většiny? -Ale - soused, ..přeccajda..?!! A ti prostě blbí, dny a dny u karet, u piva, pohledy otupěle hledící nikam, do bedny... Duševní zoufalci čekající, až ji někdo řekne, co mají vlastně dělat.

-Další nezaměstnaný se oběsil. Nezazvonil mu budík - a on zešílel...

Pane Bože...

Žádný paradoxy - ale tupost davu. A demokracie je Vláda Většiny...

-Wobjesse, blbečku...

-Čeká tě Diktatura Debilů.

A dost! -Krucišutrdoprrrdele!!! Jsem snad idiot na cestě do pakkárny?!!, pronesl Svensson - bezděky nahlas... -Blééééé....

Mechanicky natočil nějaký pivka, roznes. Málo lidí dneska, pomyslel si. No a co. Měl to na háku, ten chleba bude vždycky, a tabáček, prostě si to po vzoru Velkejch Podnikatelů vodepíše...

Skouknul lokál, dobrý. A tak si natočil malý pro sebe a vyšel zpátky na terassu. Zašel za roh, tam hovory nedoléhaly. Dost bylo myšlének blbejch. Nebo ne?

-Wandráci...povzdechl si. Čím dál víc z nich bylo těch militantních prosťáčků, dokonalý uniformy JůS (a Hele) Ármíí, pouzdra, mošničky, torničky, originál baterčičky - a plastový mašín - gany přes ramena... Prozrazoval je už zdaleka hlasitej řev, ty Přírodní lidi, ti nejchytřejší si dokonce vyřvávali do rytmu - levá! Levááá!

Pak se posadili a s každým dalším z mnoha piv jejich halas sílil. A čím víc řvali, jak by se měli pozabíjet všichni ti wokravatovanci chamtivý, tím víc z nich samotných řvala ta jejich vlastní šílená touha se oním mobiloidem stát...

(Občas se zapomenou a jejich hovory se začnou přirozeně točit kolem závistivýho srovnávání rozličnejch smrdikřápů, cen zlatejch řetězů, origoš šusťáků ajdydás. Vídejo na švorcnegra...)

Wandráci z donucení, wandráci z vlastní neschopnosti.

Wandráci?

Ubožáci, nešťastníci.

Bídníci, utápějící svou bezmocnost v moři chlastu. Řvoucí po lese, ke kterýmu cejtili snad jen tu nenávist, že není jejich vysněnou kanárskou pláží, dělající vohně na šílenejch místech, nechávající po sobě úplně bez zájmu hromady bordelu.

-Přírodní lidi...

Touha po tý ékológiji? Datel... Kecy, žvásty, prázdný žvanění. Silní zelení v Německu zkrachovali už před Přelomem, když po prezentaci programu, majícího za cíl omezit osobní auta, dostali 1% hlasů...

1% Němců chce přírodu.

U nás ani to.

Sráč, sráč, sráč... Keců pytle - a vlastní přístup? Sráč.

No nic.

Zamáčknul cígo, domlask pivko, vstal. -Dáte ještě?, kejvnul na wandráky.

-No, eště poslední. Musíme na Camp...

Usmál se, jo, tohle byli ti Praví. Znal jejich Campy, rozhozený podél Řeky, aby šla udělat polívka, čaj, aby šel zalejt wohnik. To bylo keců s wochranářema... Upřímně, moc se jim nedivil, s ohledem na procento těch Vojáčků, - ale nakonec se to vyřešilo, u pivka, jak jinak.

Nachyloval se večer. Wandroni přišli s účtem, byl čas. Rodinka odešla už před chvílí, zůstávali všehovšudy tři pilaři, jako obvykle.

-Hele, pánové, točte si a pište sami, jo?

-Ale jo...

Už věděli. Jo, mohl si to dovolit, po šesti letech už věděl, že si čárku napsat nezapomenou.

A Svensson šel dozadu, nakrmit uššatce, nasypat cipkám, ..-a pak si ubalil, přisypal trochu tý phalaris, zapomenout na to šílený venku, splynout s tím okolo a zůstat jen tak, bez hnutí, drbat ušatce nebo Tygří Hľawu, kocoura co už tu s ním pár let ten domov samotnej sdílel, a dívat se tam, kde se Hora stýká s nebem...

Zdálo se, že se za všechna ta léta vůbec nic nezměnilo.

Zdálo se, že všechno šlo v poklidu dál ve svých neměnných kolejích.

Zdálo se, že není síly, která by změnila cokoli.

Nebylo tomu tak.

x x x

# -Každá uplývající hodina přibližuje naši sluneční soustavu o sedmdesát tisíc kilometrů ke kulové hvězdokupě M 13 v souhvězdí Herkula - a přesto se najdou škarohlídové, kteří tvrdí, že nic takového jako pokrok neexistuje... (R.K.Fern)

Po šesti letech mírnejch zim má počásko nárok na změnu. A Hory měly taky nárok ukázat, že nejsou žádný Kanáry... Že nejsou žádná sranda, čas od času.

Každej má svůj nárok. I Smrt.

A právě Smrt přišla za Svenssonem právě, když ji nejmíň čekal.

Naposled jsme si povídali o dost vzácný návštěvě těch Pravejch Wandroňů, shodou okolností tomu bylo toho dne skoro přesně tak, jen kluci byli tři a holka jen jedna. Bylo dost šílený vedro, na prosinec, a tak seděli venku na terasse, shodou okolností právě na místech, který okupovali ti minule zmínění.

-Kruci..-tahni, hajzle, chceš abych na tebe dupnul?!! Co s tebou je? Jseš nemocnej, nebo co?!!, zařval Svensson na Tygří Hľawu. Kocour se celej den motal jak pomatenej po lokále, wožralá myš na konci léta, zdrogovanej křeček v Říši divů...

Starej pilař vzhlédl - Co děláš???

Otázka zmatená.

Aspoň pro Svenssona. Celej den byl nějak jetej, každá krawina ho vytáčela do nepříčetnejch pozic. -Co dělám?!!, řval v duchu sám na sebe, třísknul pivama, ze kterejch hodnou část ulil při srážce s kocourem, o pult. -Co je???

-Něco se žene, zamumlal pilař. -Svenssoni lítaj do Himmalájaj...

-Ále..., zasyčel zmíněný. Dotočil piva a vyšel na terassu, obsloužit wandráky.

-Ty vole, všim sis? Lítá jak nablbanej, fakt je dneska nějakej jetej.., okomentoval Svenssonovo počínání pilařskej hlouček.

Konec konců, měli pravdu. Nadměrná péče, kterou Svenss věnoval těm trampikům, nebyla jen tak...

Všechno má svý kdyby - a všechno má svý protože.

Protože ta wandrácká holka byla taková písečná psice šelmice.

Protože to byla holka, co může jít lesem ve starý sukni a děravým triku, bosá, trochu špinavá - a přece bude vyzařovat to Něco, vo co se marně snažej všechny ty vozlacený zpatlaný wydry.

Protože většina, když si koupí hadry za dvacet litrů, bude vypadat jen o trochu líp než ta, co je má za deset. A jen trochu hůř, než ta, co je má za třicet.

Protože některý stačí zaštípnout kolíkem na prádlo pytel wod brambor - a prostě JE.

Protože je hodně krásnejch.

Protože míň je krásnejch a chytrejch.

Protože ještě míň je krásnejch, chytrejch, a majících VKUS.

Protože ještě míň je krásnejch, chytrejch, se vkusem - a přitom šikovnejch. Těch, co uvaří, zašijou, při řazání dřeva si za půl vteřiny nevyříznou woko...

Protože je ještě mnohem míň těch, co mají všechno předešlý - a ještě jsou schopný ULÍTNOUT - vyválet se v louži, protože je to jen tak napadne. Přeplavat v březnu Labe...

Protože - konec keců - prostě mu jak kladivo napraný do hlavy vystřelila před voči ten nezapomenutelnej wobrázek Faaye.

-Kulíška Faaye...

Je vlastně otázka, proč máme pořád to děsivý nutkání nechávat si strašit v hloubi duše nějaký nezřetelný Cosi - a kdykoli je šance tohoto strašidla dosáhnout, ucukneme zběsile zpět.

Je to Jungův intuitiv, neustále prchající ze zasetých a ještě nesklizených polí k osévání polí dalších, člověk, jakoukoli danou situací natolik tísněný, že prostě musí pryč? Jinam?

Je to další pravda? - Že totiž Velké životní problémy nejsou nikdy vyřešeny jednou provždy?

Jsou-li zdánlivě vyřešeny, je to vždycky ztráta. Zdá se, že jejich smysl není ve vlastním vyřešení - ale v tom, že na nich neustále pracujeme. Jen to nás chrání před zhloupnutím a zkostnatěním... Zase Jung.

Je to normální Kafkárna?

Co na to Franz osobně?

-Ale přesto, zvolal jsem, -jestli mi tam nahoře vezmete mé strašidlo, je mezi námi konec, navždy!

-Ale, to byl jen žert, řekl a stáhl hlavu zpátky.

-Tak dobře, řekl jsem a mohl jsem teď vlastně jít v klidu projít. Ale že jsem se cítil tolik opuštěný, šel jsem raději nahoru a uložil se ke spaní.

Sny, touhy. Fikce. A realita?

-Jsme spolu? -Miláčku, co kdybys mi koupil vodní postel?! Už i u sousedů ji mají, nó, všichni už ji mají, jaen my, pořád...

-COOO?!!! Skoč si do jezera, wydro blbá, hnusná, chamtivá... Vexláckej poloblb něco koupí, totální kravinu - a naše malá Pipina, zákonitě, musí taky. IQ nula. Wopička na gumě, viď? JóJo! ..-Krááwo.. -Kwóóóó, kwóóóó, slepice blbá...

Tak to chodí.

Prostá zběsilá touha po čemsi tajemném, nedosažitelném? Mystický ženy, mystický stavy. Proč určitej druh lidí tolik prahne po LSD?

A proč Svenssoni hulej phalaris...

Věčná Touha ulítnout, touha Poznat. Ne vrátit se ztahanej tou samou prací na to samý křeslo, byť sebepohodlnější, k tý samý bedně, byť sebestereobarevnější... K tý samý holce, byť sebemilejší.

Standartním percepčákům je to nepochopitelný. Ke svýmu štěstí potřebujou Jistotu, svý čtyři stěny. Nemají-li je, jsou zoufalí.

A těmhle podivínům, neustále nucenejch jakýmsi ??? (čti pffffff...) k tápavýmu pídění se po čemkoli aspoň trochu nejistým, tajemnym, jsou stejně tak nepochopitelný percepčácký touhy po jistotách...

Možná to je všechno. Celý to Tajemství duše.

No, dobrý. Ale - co je to platný Svenssonovi, tady a teď?!! Svensson poulí woči jak starej deviant, nosí piva jak zmatenej šnek, vnucuje buřty snad zadarmo...

Ráno jim ještě vnutil snídačku - a Čau. Díval se za nima z terassy, mizeli zvolna krok suun grog v lesním tichu a pak za nima stromy větwowejma rukama zavřely vrata.

Svensson vzhlédl k nebi. Bylo - tak nějak divně, jak to říci? Trochu znepokojeně zavrtěl hlavou, šel dozadu nakrmit zvěř. Ušatci byli namačkaný v koutech svejch vylepšenejch nóbl garsonek, jen tupý cipky bezstarostně kwokaly na hrabošišti.

-Co se děje?, přemítal Svensson a pak mu došlo, že vod samýho rána ještě ani nespatřil Tygřího Hľawu.

Už byl v kraji dlouho, nebo aspoň natolik dlouho, aby se mu byť částečně vrátily Instinkty. Nebo aspoň tak si později, když už bylo po všem, zdůvodnil ten neklid podivnej, plnej kterýho obcházel neuroticky chalupu, zajišťoval nedbale přidělaný prkna, schovával věci, nacpal ušatcům přebytek sena na schovku a pipiny zahnal přes jejich protesty do cippince.

Znova se podíval nahoru, zdálo se mu, jako by nebe zrychlilo svůj běh. Po chvilce váhání pečlivě zavřel okenice na návětrný straně. Byl to jeho poslední - a asi nejdůležitější čin.

Protože pak to začalo.

Sotva za sebou stačil zabouchnout. Jo, slyšel už leccos o tom, že tady se počasí umí měnit Dost rychle... Jo.

Proud vydržel asi půl minuty. Nic, petrolejky byly připravený, zapálil zatím jen dvě, v kuchyni a v sále vpředu. A s hrdostí Vynálezce stlačil páku pohotovostní lampy, tý flashowky točivý, kterou už před dvěma lety instaloval nad vchod. Byla napájená baterií z vyřazenýho bussiku, pravidelně dobíjenou po celej rok. Nikdy nevíš, říkal si tehdy, v záchvatu Horalskejch vášní.

Pak si čím dál víc nadával do blbů.

A dneska byl rád.

Vzpoměl si na wandráky...

-Před jak dlouhem odešli? Dvě hodiny? Tři? Kruci...

Jestli došli nahoru na Lesní, bylo dobře. Jestli zkejsli na slatích...

-PRÁÁÁSK!!!

Svensson sebou škubl. Pohlédl po směru, odkud rána vyšla. -No, ještě že tak, vzpoměl si na nepochopitelný nutkání zavřít wokkenice.

Větve se začaly pouštět maminkovejch těl strommay.

Wichřice skučela jak poťapova matka, snad hroznějc. -Urve to střechu?, ptaly se černý myšlenky. Sám Svensson sám, uprostřed živlů zuřivejch, potácí se do svý cimry, zapaluje petrolejku, počíná shromažďovat těch pár věcí, se kterejma by když tak chtěl wodlítnout, aniž by si byť jen vzpoměl na dlouhý léta starýho Svensse...

-Kolik takovejch vichrů musela tahle chalupa už zdolat? A horších? Hoch z Města, vyděšenej malou boží House-party...

A pak objevil Hľawu Tygří. Spal úplně v klidu zahrabanej až po uši do Svenssoní peřiny...

A Svenss jako by se probral ze sna. -Co kravíš, magore?, sprdnul se, zklidnil, zhasnul Hľawě lampu, ..-a hezký koccouří sny! Už v klidu šel vyhlížet bokovým woknem případný kandidáty záchrany. A klidně si, pohodář blbej, zapnul konvici na groggana.

Když po několika minutách marnýho čekání konečně pochopil, že proud skutečně nejde, vypnul konev a úplně pochopitelně nenaředil rum vodou...

Taky dobře.

Díval se do temna mrakově-mlhovýho, nevěřícně sledoval vršící se kvanta sněhu, ..-snad metr? Víc? -Bože... Občas se prohnal černavej stín lítací wjetwe, nic víc. Uprděný blikátko nad dveřma mocně zářilo asi na dvacet cenťáků. -To je vidět na kilák, možná víc, přesvědčivě deklamoval prodejce... No jo, no. V létě, možná.

Zrovna myslel na ušatce, zda už nekonvertovali na kachny, letící k jihu, když se za namrzajícím okýnkem před dveřma zjevil stín.

-Buch, buch!

Otevřel. -Zjevení! -Ne, Franta z pily...

-No čágo, Svenssi, jak to de?

-Ty vole, taková wíhřicaj!!! Jak..?

-Co? Starousedlík pokejval hlavou. -Ty asi nevíš, co je to vopravdická vichrota, co?

-No...

-No jo, bylo to rychlý, ale počkej, teprv zažiješ... Pivo by bylo?

-Do prdele...

Do půl hodiny jich tam bylo všech pětadvacet, kompletní posádka. Bussik nejede... -Budem tu asi dneska spát, počitej s tim.

Woznam nevzrušenej.

Noha bolavá mechanickým tlakováním pípy. Těžkej život cnaypaře horovýho. Ach jo.

-Dneska za třicet!, zařval do sálu.

-Cha cha...

Ale počasí nebylo přece jen jen tak vobyčejný. Únava zahnala brzy do pelechů většinu chlapů. Jen pár zbylo.

A Svensson si znova vzpoměl. Rádio zrovna ždímalo z baterek tu kdysi Faayinou písničku - I can never be your woman... a vzpomínka na tu druhou se vydrala na povrch.

-Hele, ..-měl jsem tu ty wandráky, pamatuješ, včera... -šli ven, tak dvě hodiny, než to začalo, na Lesní. Myslíš..?

Visí ta otázka mezi kouřovejma obláčkama pod stropem.

-Prosim tě, unavený máchnutí rukou, -ty si poraděj...

-No jo, ale...

-Coby, takys jezdil na zimní, ne? Povídals...

-Jo, ale to sme byli vybavený, a navíc, přece jen, trochu toho víš, vo záhrabech, a tak...

-No a? Jseš zase nejchytřejší, měšťáčku? Taky věděj...

-Jo, jenže, voni byli jak na motejly, ty vole...

-Do prrrdele... No, a už si teda volal?

-Kam?

-Ježiš, to je truppka... -na Lesní, né?!!

Svensson musel přiznat, že ho absolutně nenapadlo, že jakýmsi podivuhodným řízením osudu byl telefon na rozdíl od elektriky vedenej Neporušitelným Cabbelem pod povrchem matičky Země...

Najít número, vytočit. -Haló, tady worel...

-K vašemu dotazu KXQ 29 - Negativní.

-Ty vole, chlapi, to by mohlo bejt taky pěkně v prdeli. Co měli přesně, Svenssi?

-Trika, nějaký svetry, deku každej, ..-dyť víš, jaký bylo vedro, eště fčéra..?

-No, dobře v hajzlu, skonstatoval sbor poradní. -No, vona ta tvoje lampa je - kupodivu - vidět až na pilu, ..-ale, jestli se dostali až na slatě...

...-potěš pánbu...

...-kúúrwa...

Rozhostilo se ticho. Co dělat? Na nějakou hledací vycházku to moc nebylo, nahoře se nebylo čeho chytit, úplně na hovno i pro usedlíka, můžou bejt někde přece jen zašitý - a pak jde vo kejháky ne jim, ale nám. Každýmu. Jsou to tátové vod rodin, plejtvat životy jen tak, když nevíš?

Co s tím, do prdele.

Tak přemejšleli víceméně všichni.

A pak vylítli metr vysoko. Bez rozdílu.

Do dveří vstoupil Mraziwej Duch.

Vytřeštěnejma vočima koukali na to zjevení, sněhulák, dočista vobmraženej panák nějakej. Bílý ledový vlasy, bílý ledový končetiny.

-Ty vole, hoď mu něco, vzpamatoval se Zdeněk.

Svensson, úplně šokovanej, se probral, skočil po postavě. Vytřít ručníkem, už byl doma, už věděl. A rum, litr, klidně, aspirin na ředění a pelech. A hned! A hlídat tlaky, aby nám kluk nevodešel...

Byl to totiž kluk. Jeden z wandráků. Tričko s krátkejma rukávama, jehličky, číny. A to bylo všechno.

Po další dávce rumu konečně promluvil: -Prosim vás, ..-tam...-nahoře... -šli sme... s Tomem...

Bylo potřeba přitlačit lihoviny. Hošan lítal jak dobře jetej herák...

..-každej na jednu... -Saša.. -a Dušan... -tam.. -věci maj..-naše ...-ale... Vytuhnul. Dobrý, jenom spí, konstatoval štábní lékař Wocelka, jinak exlapiduch Laďa, nyní mistr pilařský, katrmachr.

Dobrý, jenom spí. A..?

A...

Šílený situace ploděj šílený akce. Laďa ustanoven spojařem - lapiduchem, ostatní ven. V místě bydlící mažou domů, lepší hadry, každej do báglu aspoň deku, náhradní svetr. -Berte tyčky na lyže, budou se hodit, řve za nima z kdovíjakýho popudu Svensson. Sám se balí do dvojitejch Jägrů, šusťáky, polární svetr s kapucou, péřoffka, goretexáky na ruce. Troje fusekle, protřený pohory. -Jůů, Amundsen...

Tuhej výběr. Jen pro jednoho má Svenss náhradní věci na pujčení, zbytek musí zůstat. Zbytečnej risk, Hančů s Vrbatama už bylo dost. Stejně - šest stačí. Až moc... Aspoň se to ve vyhřátý cimře zdá.

Svensson je neurotickej ani swiňa. Jasně, má to za ty roky prochozený a prolyžený dokonale, určitě líp než pilaři, dojíždějící jen za prací z Centrální Wessnice - ale..? Trochu už Hory přece jen zná. Snad právě proto...-Svensson cejtí, že má prostě úplně jasnej, svíravej Strach... Jak je krásný hrát před druhejma že ne, balí do báglu dva rumy, deky, náhradní fusekle, svetr... Pak ho napadnou Lyžičky, ty strašný harrachowský Ski, uříznutý z prastarejch dřeváků před mnoha lety právě na Zimní Wandr, zašátrat a najít, připnout, ..-dobrý.

Chlapi jsou tu - tak jdem. Bojíš-li se, nejlepší je do toho vlítnout, praví přísloví. Tak čekaj, poslední rumy na kuráž, ne, ještě radši jeden...

-Počkej, musíme to domluvit! Ty jdeš první, za tebou dva metry vlevo... Perfektní. Hotový zelenobareti. -Co ještě?

Nic. -Jo, ještě ruma...

Výmluvy končej. Tak najednou..?

Bože.

GO!

Jdem.

Sotva opustí místnost, Svenssonem vichr strašlivej mrští o zem. -Do... -škoda sil na nadávky. Zatím. Bleskem nahoru, do lesa, tam se to mlátí, bude to lepší. Vidět je howno totální, pečlivý plány k témuž. Během desíti minut Svensson zděšeně zjišťuje, že je úplně sám.

Instinkty...Věděl, že na Lesní už byl stokrát, zná cestu nazpaměť - a pamatoval si Velký Brdský Bloudění, totální chaos na kiláku čtverečním. Vrátit se? Hledat zbytek? Pozdě mu došlo, že je na těch příšernejch lyžičkách mnohem rychlejší, než po kolena se bořící pilaři. Aspoň počkat, řve první Já. Každá minuta dobrá, v týhle šílenosti, ječí to druhý.

-Chcípni, hajzle, kdo na tebe čeká, rezignuje to třetí, a Svensson se dere proti větru, brodí se sněhem, rve to tyčkama, až zmizí mezi strommay.

x x x

# -Sedemsto metrov pod vrcholom...-a je to v keli. Po troch krokoch fučím ako inokedy po desiatich. Len silou vole sa plazím na konec fixov. Ďalej nevládzem...

Chcem zakričať, no z úst mi vycháza iba nezrozumitelné zachrčanie. Až sa sám seba ľakám. Sadám si do snehu.

-Je mi zle, zašepcem. Idem dolu... (Jaryk Stejskal - Zabudni na Everest)

Problémy řešíme teoreticky. Zbytečná Scottova smrt, vždyť mu stačilo tak málo, ne? -To už by došel každej, pár metrů..-blbeček... Kapitalistickej chcípáček bez vůle! -Mámo, podej eště lahváče! A štrůdl...

Teoreticky je to prostě brnkačka. Půl kiláku proti proudu, na rozcestí doleva nahoru. Asi kilák a půl lesem, první slať, cirka dvoukiláková, celkem pohoda, stačí se držet cesty a trefit se do průseku, kudy vede sotva pár set metrů cesty na druhou slať, menší, tak kilák, pět minut lesem na mýtinu, a tam už stojí Lesní bouda. V lese se ztratit nemohli, zbejvaj slatě, nejspíš ta první. Problém? Pro blbečky z města, možná, ale pro nás, velký Horaly? -Cha...

-Vamos Layya Playa...-čili lažžo plažžo.

-Ne?

-Jááásně!

"Horská služba je spolek vožraleckejch darmožráčů, co se jen válej, celej rok - a jednou, dvakrát si zajdou na vejlet. Zrušit je, hajzly, nevýdělečný parazity, škůdce tý naší Tržní Prosperity!" Tak hřímali svého času Čestní Pravicoví Posranci, ožralí na prach kořalkou za korunu v teplíčku parlamentní knajpy.

Stalo se.

Proto teď šlape Hugo, ten vejrostek pilařskej, lesem, šlape a propadá se po kolena do závějí šílenejch, jen šlape a vidí úplný kulový, voslepenej zuřivou vánicí, šlape, šlape a šlape, prodírá se dopředu, kde před sebou spíš jen tuší stíny těch pěti dalších. Rve to, občas se vrhne do závěje za nejbližší strommayowey stín, když se ozve ono příšerný praštění, řvoucí kolem - pozor, strom se láme! Padá!

A kmen, kterej to nezvlád, se řítí k zemi, nemilostrdně drtící všechno co mu stojí v cestě, a skučící vichr rozbíjí jeho varovný řvaní, nikdo ani náhodou netuší, odkud a kdy na něj z mlhy vyrazí vostrý hroty zabijáckejch wjetwí...

A pak praskot ztichne a Hugo musí vstát a jít dál, klepat se posranej strachy z vědomí, že ten další se může trefit. Musí, protože tam někde vpředu je možná pár lidiček, co potřebujou helfnout.

Grupu vede František, skoro dvoumetrovej děsběs. Mohl by jít slepej, absolutně, za víc než čtyřicet let byl z kraje jen na vojně a jednou ve Městě.

-Moc běhaj, ty měšťácký hemživci hamižný, říkával často v knaypě, to neni nic pro mě, máchnul rukou nad každym byť sebejemnějším náznakem, že by jako moh trochu pocestovat, než vodlítne do toho Plíhalovýho šneka ve šneku pro šneky, snad jeho podoby příští. Tím to pro něj bylo vyřízený. Poslední dobou se z něj stal nadšenej vyznavač oblíbenýho Svenssoního termínu Swištiblb. Ty swištiblbe byla horší nadávka než všichni kreténi, wohnutý klacky či homogréblové dohromady. Ani dosud tak populární šmagege se prostě nechytal...

Ale zpátky na trať: Takže - Franta vede, v těsným závěsu za ním skoro stejně velkej lomikámen Josef, nebo Rambo-Pepé, jak chcete.

Za nima skorodvojčata Marek a Mirek, třicátníci rozený den po sobě chalupnickejm sousedům ze stráně. Snad proto jim dali tyhle uhozený dvoujména, asi. Možná. Tihle normální chasníci (Marek je dokonce, jak to říci, skoro prcek...) sotva držej krok, přece jen, František a Rambo-Pepé jsou wobludy hnusný nezdolný.

Hugo visí na vocase, zubama-nechtama. A Svensson na lyžičkách křižuje vítr jak zmatenej škjůner někde vpředu, ten se nepočítá.

Vláček, nebo spíš schízácký družstvo militantních poťapů Marťanský Ármejmie, mlátící ssebou vo zem podle vřeštivejch pokynů rozmarně se kácejících strommay. -A zase fstýýk! - a dýzlmašín František rozkopne první namrzající návěj a rota se žene kupředu, jen kupředu.

Tak to jde celou cestu lesem, nahoru, dolu, kopni do toho. Rota si zpívá pochodovou píseň, jejíž snadno zapamatovatelný text lze interpretovat přibližně: -Kurwa, do prdele, hovno vidim, na to se můžu vysrat, chcípnu, vichr zassraney! Dillina, sračka, holínka zahnutá!!!

A pak vypadnou z lesa na slať a wichřice je rozstřelí jak hejno vrabců.

x x x

# -Pryč! Dolů, dolů, do kosmocentrické žumpy. Život běží všude jako vždycky. Snídaně přesně v deset. Za barem obsluhuje zubama beznohý, bezruký muž. Ženský trup se zející ranou na krku se zoufale snaží přišroubovat si hlavu. Chce za to peníze. Za co? Žena neví, za co. Chce prostě peníze...

( Henry Miller - Quiet Days in Clichy)

U Svenssona bylo plno. Exlapiduch Laďa zaorganizoval bytí, Mistr Welzl za pípu, točit, psát piva. Nikdo nespí, ale něco jinýho, než pomalu ussávat pivečka a filosofovat, moc dělat nejde.

-Našli je už, rádcové? Nenašli? Jaký to může bejt nahoře? Nechcípnou nakonec sami? Do prrdele. Do prrdele...

Po tak asi třetím kousku kdosi přišel na nápad proniknout na pilu, vzbudit Šéfa. -Hlawa študovaná, hlawa wodevřená, no ne?

Za půl hodiny se vyslaný posel vrací i se Šéfem. Výraz šílenství v očích, posel je hoch z Centrální Wessnice, který dvacet let svého dosavadního žití strávil dojením kozy, dojížděním na pilu a periodickým ožráváním se na zábavách pochybného charakteru v domovském Culture Šhapitoo, jinak nevzhledném prefabrikátu ála Yednota, oné typické ozdobě wessnice obecně. Šéf sám pak městské děcko, vyštvané na pilovou samotu nejasným pocitem, ne nepodobným Svenssonovu. Nicméně - na rozdíl od Svenssa, typickej knihomol domácí. Hodnej, skvělej táta, spravedlivej šéf - ale vichřice nějaká?

-Oouuu... (-Ha).

(-pozorný čtenář si všímá - fandíme Drssnýmu Svenssonovi...)

No nic. -Telefloun, poručil si Šéf. Skryt za stěnou točil číslo..-Armáda?

Špendlík by bylo slyšet upadnout.

-..jo, tři.. -a šest našich, jasně.. -Cože? Jo, jasný...

Po pár minutách dodal jen -Tak dík. Zatim.

Druhý číslo. -Lesní?..- tady pila.

-Jistě, chápu, no jasně.

Cvak.

Otočil se k ostatním, pohledy napjatý se křížej, -tak co?

Policajty? Jak by se sem dostali? Celníci jsou tam snad dva... Koho?

Nikoho.

No jo, no. Pokrčil rameny. -Nic, pánové. Tady můžem udělat leda tak úplný howno... A zadíval se k oknu, za kterým zuřivost vichru dosahovala vrcholů netušenejch.

-Proč?, řvaly pilařský pohledy.

-Cha, zachechtal se. Pokejval hlavou, trochu jako by se právě stal postavou nějakýho šílenýho představení podle scénáře chowance pakkárnovýho.

Uhlambay bambay sequoy leader.

Vojenskej velitel se mu vysmál. -Ste se zbláznil, ne? Před chvílí jsme jednoho zachraňovali, elitního paragána, málem umrz cestou na hajzl, dokázal se ztratit na deseti metrech...Pustim je za bránu a přežije jeden, ten, co se zapomene zfetovanej v pelechu. Veteš... čumět do bedny, blamblat automaty, hulit trávu, vařit si pernik, jo, na to sou dobrý... Kde žijete, člověče?!! Nejste vy ňákej lítý ítý, tuze zpitý???

Na Lesní se na chatařův dotaz vesele zasmálo pár svalovců v originál - Goretexových módních Diwomuž-complétes All Wedro, aby se obratem odebrali zpátky do vytopené posilovny. Mohly by jim přece vomrznout lyže a zlatý řetězy, no ne? -Co má kdo lízt ven, když je tak hnusně, že ani super-Cheerokee nejede? Blbej, néé?

Přebarvený vodbarvený pipinky otázku ani nezaslechly. V tisícisedmistémšedesátém dílu bewrlých hor právě Dillon odhaloval Dillině svá cituplná UltraMoudra typu jůůů - lóve-lóóve... -Ach! A ty mislííš ferári..-nebo bentlouše, co mislíš? -Mislíš, mislíš..? -Ema má mislíš!

No jo, no. Jít do toho sami? -Zamítnuto. Sebevražda, nebyly hadry. Díky vedru den předtím přijeli chlapi z Wessnice do práce většinou jen v košilích. Životnost deset minut, to věděli všichni. Nedalo se dělat nic, vůbec nic. Bylo to jen na těch venku.

V té době Wíchřice trochu polevila. Aby nabrala síly pro svůj konečnej, smrtící nápor.

x x x

pozn. pro čtenáře: Další kapitola je psána na pohodlné židli v přepychovém autorově bungalowu zatímco venku zuří slunce, je asi třicet nad nulou... Chlazený víno, dobrý cigáro, v rádiu pěkně hrajou. Kdo nezkusil netuší, jak je těžký psát o strašlivý bouři v horách, zatímco ti do uší hrajou:

..-Santiano, celá loď voní skořicí jak ty krásný holky v Saint Malo, jen s písničkou, a dokola, jo, Santiano, když bůh dá tak už ráno kotva žbluňkne doma u mola...

No jo, no.

x x x