Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ernest Denis

Konec samostatnosti české III

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Konec samostatnosti české III

Ernest Denis

Zdroj: www.citanka.cz

HLAVA PRVNÍ

NASTOLENÍ DYNASTIE RAKOUSKÉ V ČECHÁCH

Habsburkové. - První styky se zemí českou. - Maximilian I. a sňatky rakouské. - Strany v Čechách roku 1526 ; volba Ferdinanda I. -- Jeho povaha i politika: král a sněmy; sjezdy krajské a města; pád Paškův a Lvův. - Prohlášení dědičnosti trůnu. - Vojsko a finance ; komora královská. - První pokus o ústřední správu rakouskou.

Tři skupiny, slovanská, maďarská a německá, jichž spojením povstal stát rakouský, v hlavních rysech dějin svých vyvíjejí se téměř stejně a za středověku podléhaly několikrát podobným vlivům; avšak až do XVI. století každá trvala zcela samostatně. Již jazykem a kmenem velmi se různíce v době, kdy přijaly společného pána urazily dlouhou a pohnutou dráhu, která zbudila a zocelila jejich vědomí národní.

Následky, jež pro osudy Rakouska měl způsob jeho utvoření, jsou známy již od dávna; Montesquieu vedle mnoha jiných pozoroval, že obáváno se vždy, aby jednotlivé části říše na vzájem se nepotíraly , a výklad tohoto předmětu stal se od té doby téměř všeobecným. Nedávno znamenitý historik Albert Sorel svou obvyklou jasností a rázností ujal se této these: - velikou příčinou slabosti Rakouska prý jest, že není jediným národem a že neví, jak jím se státi ; národ a stát musí tvořiti se zároveň, jak událo se ve Francii nebo státu třeba utvořiti národ, jak stalo se v Prusku; ale Habsburkům nedostává se chvíle, aby následovali příkladu Kapetovců nebo Hohenzollerů. Vládnou nad národy přiliš četnými a mimo to národové tito byli již příliš vyspělí, když vzdali se své neodvislosti.

S tohoto hlediska jest v skutku veliký rozdíl mezi Francií a Rakouskem: toto utvořilo se assimilací , ona agglomerací ; zde veliká království, jež poddávají se dobrovolně a chráněna jsouce staletími svobody a slávy minulé, nechtějí zaniknouti v nové říši, než zachovati samosprávu svou ; tam země celkem málo rozsáhlé a málo lidnaté, jež upadají pod panství Kapetovců po dlouhé době nejistoty a bezvládí, v níž vyčerpal se jejich duch vzdorný a jejich svébytnosti. A jak velmi správně poznamenává Sorel, tyto první existenční podmínky Rakouska určují téměř všecku vnitřní a vnější politiku jeho: obtíže, s jakými Rakousko ovládá národy hotové vždy k odpadnutí, jakmile popustí svazky, vížící je vespolek, jeho lhostejnost administrativní, jeho málomoc offensivní, protože zájmy a náklonnosti jeho poddaných se různí - a jeho zvláštní síla životní, poněvadž moc jeho jest rozptýlena ve všech částech jeho území, takže žádná rána nezasáhne mu k srdci. Náležíť jaksi do druhu nezmarů, kteří těžce se pohybují, ale tím tužšího jsou života, takže lze je řezati na kousky a přece ne usmrtiti.

Toto pojetí Rakouska je klassické: tak právě pojímala je stará diplomacie francouzská, a našim státníkům velice běželo o to, aby dobře je poznali, tak že jednohlasné mínění jejich zdá se téměř přesným. Ostatně v dějinách idee tradicionalní bývají vůbec správné, a bylo by velmi odvážno popírati theorii, která má tolik obhájců a která potvrzena jest pozorováním současných událostí. Však lze snad připomenouti, že příliš přesným vyznačováním pravdy, vydáváme se v nebezpečenství, že ji překroutíme.

Habsburkové v téže době, kdy dostali korunu svatoštěpánskou a svatováclavskou, stali se náčelníky svaté říše římskoněmecké; jedna větev rodu jejich vládla ve Španělích a v oněch zemích nad Šeldou, Masou a Rýnem dolejším, jichž odníti nedovedl Ludvík dědici Karla Smělého. Takto zdálo se, že zamýšlejí uskutečniti sen o všeobecné monarchii, kterým zanášeli se všickni císařové. Svoboda Evropy byla obhájena proti nim od Francie, která se všech stran byla sevřena državami jejich, a zápas Habsburků s Kapetovci zůstal největším skutkem v politických dějinách nové doby. Hluboký byl dojem jeho ; zcela přirozeně vyniká tu kouzlo antithese: proti sobě staveni oba státové, jeden, který povstal úsilím zdlouhavým a neustálým, jehož jednota určena byla podmínkami zeměpisnými a jehož energie životní je tím silnější, že velikost jeho jest jen výsledkem přirozeného vývoje ; druhý, který povstal nahodilými událostmi, ze žádného jiného důvodu podstatného než šťastnou ctižádostí jedné rodiny, kteráž podporována byla všemi příhodami. - Protiva je zřejmá, ba nápadná, ale připouští některé odstíny. Nelze proto pochybovati o vlastenectví rakouském, třeba často popíraném a zastíraném snahami jednotlivých národností, a taktéž není úplně správno, tvrdí-li se, že utvoření státu rakouského bylo čistě nahodilé a nepředvídané.

Dunaj dokonav první část toku svého a opustiv planinu bavorskou, protéká krajinu krabatou, již na severu svírají hory české a na jihu výběžky Alp norických. Úval vídeňský, daleko nejdůležitější v této krajině, otvírá se s jedné strany do nížiny uherské, s druhé do pole moravského; dále na jih přítoky dunajské, Dráva a Sáva, s nížinou uherskou spojují Štyrsko, Korutany, Krajinu, ano i Tyrolsko, hornaté to země, velmi záhy sloučené s Hořejšími a Dolejšími Rakousy. I hory moravské, nevysoké a nenáhlého svahu, tvoří mezi Moravou a Čechy hranici spíše zeměpisnou než skutečnou, a země česká, ačkoli přináleží poříčí labskému, svým útvarem všeobecným obrací se spíše k Dunaji než k moři severnímu. Tato přitažlivost byla ještě zvýšena vyhubením kmenů slovanských v severním Německu a těsnými styky, které zavládly mezi Slovany moravskými a českými. Podmínkami zeměpisnými zajisté nebyla zde tak přesně uložena jednota, jako v některých jiných zemích, ale nelze pochybovati, že jimi připraveno a později zachováno sblížení různých národů, kteříž osudy své spojili pod žezlem Habsburků.

Za nové doby národové dovedli zachovati svou samostatnost jen tehdy, když byli dosti lidnatí, aby mohli odporovati svým sousedům, nebo byli-li chráněni zcela výminečným postavením. Čechové právě tak jako Maďaři nebyli ani dosti kryti přírodou, ani dosti silni nebo dosti draví, aby mohli vzdorovati vpádům, nebo jich si nevšímati. Ustavičně ohrožováni jsouce Německem, záhy pocítili potřebu spolků cizích: samy potřeby samostatnosti národní znenáhla a nepřímo přizpůsobily mysli ku přijetí cizích králů, - což v zápětí musilo míti spojení jednotlivých států pod týmž vládcem. Jednotlivé dynastie přály těmto temným myšlenkám o konfederaci, protože nebyly schopny zajistiti svým poddaným pořádek uvnitř a bezpečnost na venek. Neustálé úspěchy Moslemův učinily posléze nevyhnutelným soustředění všech sil křesťanských ve východní Evropě.

Bylo by velikým omylem předpokládati , že tyto úvahy obecné způsobily hlasování volitelů Ferdinanda I. ; poznáme pravý opak, a na důkaz toho postačí připomenouti toliko, že Čechové radili arciknížeti, aby neucházel se o korunu uherskou: obrana této země přivodila by prý útraty na zbytečnou obtíž království Českého. Ostatně volbou jeho nepomýšleli nikterak vzdáti se nejmenší částky svých svobod. Ale právě jako všecken odpor jejich nepřekazil, aby vykonaný čin nenesl svého ovoce, a jako nepodařilo se jim zachovati samosprávu svou, jest na jevě, že bezděky podlehli nátlaku povšechné situace. Volba Ferdinanda I. nebyla by se udála, kdyby nebyla bývala v souvislosti událostí, a jednota nebyla by potrvala, kdyby nebyla se shodovala s podmínkami historickými a geografickými. Lidé byli nesvědomými nástroji sily vyšší.

Velmi záhy četné pokusy dály se o utvoření velikého státu v území nad středním Dunajem. Netřeba ani zacházeti ku první říši moravské, která v IX. století za Rostislava a Svatopluka vedle Moravy obsahovala Čechy a Pannonii ; v XIII. století Přemysl II. získal Rakousy, Štyrsko, Korutany a Krajinu, a po vítězství roku 1278 Rudolf Habsburský, zakladatel moci rodu svého, odkázal dědicům svým plán výbojný, jehož od té doby oni nikdy nezapomenuli. Již v první chvíli myslili, že blízci jsou cíle. Syn Rudolfův, Albrecht, neopatrnější a ukvapenější než otec jeho, na čas opanoval Uhry (sic) a Čechy (1306). Podnik byl předčasný; moc Habsburků v zánovních zemích jejich byla ještě vrátká; knížata říšští, znepokojeni jsouce pokroky nové dynastie, z řevnivosti neprojevili žádné ochoty ku podpoře Albrechta, jenž krátce potom zahynul vraždou (1308), a po více než jedno století bylo možno nadíti se, že uskuteční-li se veliká říše Rudolfem předvídaná, stane se to bez přičinění jeho nástupců, ba proti nim.

Zatím co Čechům a Uhrům za Luxenburkův a Andegavců dostalo se velmi stkvělého období dějinného, Habsburkové, zapletše se v těžké války, ustupovali v pozadí. Koruna císařská unikla jim; svými statky dědičnými vydáni byli stálým sporům s kantony švýcarskými, a hroznými porážkami oslabena sláva jejich, i když nezasažena vážně síla jejich. Rudolf I. a Rudolf IV. (nejznamenitější vládce rodu toho v XIV. století) zakázali dělení statků rodinných, ale sobecká řevnivost a směry doby tehdejší byly silnější než řády a prospěch rodu: bratří Rudolfa IV. rozdělili se o své země, a zdálo se, že jednotlivé větve Albrechtova, Fridrichova a Arnoštova jako většina dynastií německých zahubí ctižádost svou v drobných půtkách. Jelikož zákon Rudolfův nebyl výslovně zrušen, vladaři domu zachovali si jisté právo zakročovati ve věcech příbuzných svých; tyto upomínky na dřívější jednotu nejen neoslabily škodlivých následků drobení, ale byly jen novou příčinou sporů. Jinak neustálými hádkami knížat poškozována i jejich moc vnitřní. Z počátku Habsburkové jakožto držitelé velikých statků byli vládci, kteří vzbuzovali úctu a poslušnost, a jejich moc vykonávána toliko pomocí jich tajné rady. Ku konci XIV. století zdroje jejich, vyčerpané válkami velice těžkými, nestačily více na vydaje, rozmnožené vydržováním jednotlivých dvorů ; tudíž byli přinuceni obraceti se k svým poddaným, a jako vždy finanční odvislost jejich brzo měla v zápětí závislost politickou. Nepořádky a oslabení blahobytu hmotného vyžadovaly a zároveň ospravedlňovaly zakročování stavů; sněmy staly se rozsudími panovníkův, a dříve než vévodové rakouští mohli pomýšleti na rozšíření hranic svých, musili jaksi znovu podrobiti vlastní země své; ano nemohli zde ani spoléhati na záští stavů, jež ve většině druhých zemí prospívalo pokroku moci panovnické: stav městský se stejnou láskou hájil svobod veřejných jako stav prelatský a šlechtický, vedle nichž zasedal na sněmích.

Tyto příčiny úpadu byly částečně nahrazeny dlouhým trváním dynastie, jež mezi panovníky a poddanými utvořilo svazky nerozlučitelné, geografickou polohou země, kterou vládli, její jednotou národopisnou a podporou mravní, kterou Habsburkové nalézali v říši Německé, jíž Rakousko bylo přední stráží na jihovýchodu. Německo ani ve chvíli největšího oslabení svého, totiž v první části XV. století nevzdalo se naděje, že rozšíří hranice své na východ, aniž nástupcové Rudolfovi uprostřed zlých starostí, jimiž zdáli se zabaveni, zapomínali, že moc rodu jejich počala pádem Přemysla II. a Slovanův. Očekávajíce, že naskytne se jim příležitost obnoviti záměry Albrechta I., znenáhla rozšiřovali državy své a připravovali se k úloze, budoucností jim vyhrazené; štěstí na konec vyslyší tyto vytrvalé a vroucí žádosti. Tři panovníci za necelé století povznesli Rakousko a učinili z něho velikou říši. První , třeba nejméně známý, Albrecht V., jakožto císař Albrecht II., byl snad nejznamenitější. Muž činu spíše než slova , praví Sylvius, hodný, třeba byl Němec , píše letopisec český, udatný a dobrotivý , obnovil zase pořádek v bezprostředních zemích svých, pojal za manželku dceru Sigmundovu a po smrti tchána svého zvolen byl za krále římského (1438) ; od té doby koruna císařská nepřetržitě náležela Habsburkům až do konce starého císařství německého (1806). Albrecht jakožto uznaný král Český a Uherský dovedl takto na chvíli utvořiti, ne-li skutkem, aspoň dle jména velikou říši slovansko-uhersko-rakouskou. Měl veliké záměry chtěje těsněji připoutati království, jež náhodou byl získal, a pomýšleje na založení skutečného státu: všecky tyto záměry zmařeny byly morem, jemuž podlehl u věku 42 let (1439).

Říše, již teprve tušil a předvídal, nepřežila ho. Syn jeho Ladislav Pohrobek byl králem jen dle jména; po smrti jeho v Čechách zvolen byl na trůn Jiří z Poděbrad, v Uhrách Matiáš Korvín, a vše bylo třeba znova počínati. Fridrich III., nástupce Albrechta III., který po více než půl století řídil osudy Německa a Rakouska, vládl za doby velmi pohnuté, a štěstí po dlouhý čas mu nepřálo. Jsa učený, nábožný bez fanatismu, mravů příkladných a náklonností prostých, byl spíše divákem než původcem událostí, které vyznačují dlouhý život jeho. S velikou liknavostí a nerozhodností spojoval živý cit pro práva svá a plnou důvěru v budoucnost rodu svého. Ponechal volný běh událostem, péči o nápravu nezdarů svých zůstavoval času a neopatrnosti svých odpůrců, povoloval často, neustupoval nikdy, nehněval se na události a neměl záští proti lidem. Myslil, že vše má svůj čas, a že člověk nezmůže mnoho proti osudu ; neměl žádné sebelásky, čímž aspoň chráněn byl od nenapravitelné svéhlavosti, nebo, lépe řečeno, byl příliš hrd, aby nepatrnými nehodami se cítil dotknutým. I když vyhnán byv ze zemí svých, bloudil a bídu třel, zachoval si víru pevnou, a proto v něm ctěna budoucí velikost rodu jeho. Za smutnou přítomnost útěchu nalézal v tom, že všudy, na knihách svých, na svém nádobí stolním, na svých prstenech diamantových, na svém kameni náhrobním vrýval pět písmen prorockých AEIOU (Austriae est imperium orbis universi), s nimiž tehdáž potkáváme se poprvé. Nechybělo mu důmyslu, ale užíval ho mimo státní věci.325.1 Konečně omrzel samo neštěstí. Syn jeho Maximilian zasnoubil se s Marií Burgundskou; on sám přežil druhé členy rodu svého, a jednotlivé země rakouské znova byly spojeny. Rakousy vlastní, Korutany, Krajina, Štyrsko, Terst, markrabství Furlanské a Istrijské, Tyrolsko, Vorarlberg, statky Švábské a Elsaské tvořily veliký, skoro nepřetržený polokruh, který svíral celé hořejší Německo; v celé Říši nebylo jediné dynastie, jež by na příště mohla se měřiti s Habsburky. Ale ctižádost jejich neobracela se přede vším na stranu západní; německé državy jejich byly jim základem podniků proti Maďarům a Slovanům.

Za nástupce jeho dokázalo se, jak důležity byly nabyté výsledky. Od doby císaře Maximiliana I. dějiny Rakouska počínají se splétati s obecnými dějinami Evropy: nebylo vážných událostí, aby se jich neúčastnilo, ani válek, aby v nich nezakročovalo. Maxmilian byl nejpopularnější z Habsburků, a tato popularita - ačkoli záleží hlavně na jistých vlastnostech podružných, jakými byly jeho postava, jeho činy lovecké, jeho statečnost obzvláštní, jeho laskavost a štědrost - byla zcela oprávněna. Po svém otci zdědil toliko jistý smysl praktický, jehož zásluhou vyvázl bez pohromy z nejhorších dobrodružství, a radostnou i nezlomnou důvěru v budoucnost; po matce své Eleonoře Portugalské měl živou obrazotvornost a prudké, ale prchavé vášně. Ferdinand Aragonský říkal o něm, že pomyslil-li na věc, myslil, že již jest hotova. Zkrátka ukázalo se, že plody jeho obrazotvornosti byly překonány skutečností, a že sňatkem syna svého s Johannou Aragonskou připravil onu ohromnou říši Karla V., kteráž tak dlouho ohrožovala svobodu Evropy.

Ale říše západní nepostačovala Maximilianovi ; jako mnoho vrstevníků jeho, jako Karel VIII., i on miloval romány rytířské a doufal prováděti je. Výprava křižová proti Turkům a znovudobytí Cařihradu dojímaly jeho mysl, a tím přiveden byl opět k tradicím předků svých. Nebylo-li nejlepším prostředkem k zastavení a odražení Osmanů sáhnouti směle na Čechy a Uhry ? Císař věděl zajisté, že panství na této straně dobyté bude pevnější, trvalejší a opravdu užitečnější; tudíž v rozmanitém životě svém neustál nikdy sledovati pozorně události pražské a pešťské.

Postavení obou těchto království bylo tak zmatené, že oprávněny byly všeliké naděje. I když syn narodil se Vladislavovi, panovníci okolní dále pokládali trůn svatého Štěpána a svatého Václava za uprázdněný; dědictví Jagielovců zdálo se jim kynouti.

Těmito snahami ctižádostivými znepokojeni byli v Čechách i v Uhrách všichni, kdo poněkud ještě starali se o neodvislost národní, ale zápasy stavovské a řevnivosti osobní zabíraly vždy více pozornost většiny politikův, a Maximilian ve lhostejnosti všech a v trestuhodné dohodě s některými nalezl vzácné pomocníky. Smlouva Prešpurská (1491) ustanovovala, že nebude-li Vladislav míti mužských potomků, koruna uherská připadne Maximilianovi nebo dědicům jeho ; byla přijata od stavů (1492) a potvrzena různými úmluvami pozdějšími, proti nimž sněm nečinil žádných námitek. Nároky Habsburků na korunu uherskou byly tudíž dle práva ustanoveny velmi určitě, ale straně národní podařilo se, způsobiti nález stavů, že všickni cizí mocnáři mají býti vyloučeni z nástupnictví na trůně ; nemínilať všímati si pergamenův, a od dávna Jan Zápolský toužil po koruně.

V Čechách situace byla ještě nejasnější. Různými listinami v XIV. století Habsburkům přiznáno právo možného následnictví na trůně, ale tyto úmluvy, a zvláště smlouva dědičná z roku 1364. mezi Rudolfem Rakouským a Karlem IV. učiněná, byly úplně zrušeny roku 1462, když císař Fridrich III. v odměnu za pomoc jemu od Poděbrada poskytnutou, vrátil tomuto všecky zápisy, jimiž mohla býti ohrožena neodvislost česká. Maximilian snaže se úsilovně, aby Habsburkům zjednal nové nároky, zasnoubil vnuka svého s dcerou Vladislavovou Annou. Již roku 1506 smlouvou v Novém Městě za Vídní zjednanou zaslíbena ruka Annina Ferdinandovi, tehdáž tříletému. Tato smlouva zůstala asi tajna, i vyskytli se četní nápadníci, vévodové bavorští a Jan Zápolský. Sňatek Annin stal se otázkou politiky evropské; poselstvo francouzské přibylo do Prahy, nejspíš aby zmařilo požadavky Habsburků.326.1

Nebezpečnějším odporem hrozil král Polský Sigmund, který pro sebe žádostiv byl koruny uherské nebo chtěl aspoň zameziti, aby nebyla připojena k Rakousku ; sblíživ se s maďarskou stranou národní roku 1512 pojal za manželku sestru Jana Zápolského Barboru. Maximilian popudil proti němu řád německých rytířův a Rusy, ale křižovníci němečtí dávno přestali býti nebezpečnými a Rusové dokonce byli poraženi roku 1514. Téže doby vítězství Zápolského nad bouří sedlákův uherských zvýšilo vliv jeho, a na několika sjezdech stoličních mluvilo se veřejně o povýšení jeho na trůn. Za těchto nebezpečných okolností podařilo se Maximilianovi podplatiti dva nejvážnější rádce Sigmundovy Tomického a Šidloveckého; tento přiznal se sám, že obdržel od císaře více než 80.000 zlatých. Po smrti Barbory Sigmund následoval poslušně rad ministrů svých a sblížil se s Maximilianem ; tento užil toho ku přemožení posledního odporu při králi Vladislavovi, jenž ačkoli jinak získán byl lichotnými návrhy Habsburkův, až dosud zdržován byl velmi vroucí náklonností, již choval k bratru svému, králi Polskému.

Cuspinian, vyslanec Maximilianův, rozvíjel velikou činnost; usneseno, aby v Prešpurku konal se sjezd císaře s králi Českým a Polským; Maximilian, jak obyčejně zadržán byv nesnázemi finančními, nedostavil se, ale jeho nepřítomností nebylo zmařeno zjednání smlouvy, kterou císař zavazoval se, že nebude pomáhati Rusům a řádu německých rytiřů, za to syn Vladislavův zasnouben byl s Marií Rakouskou a Anna s Ferdinandem; tato smlouva pozměněna byla úmluvou Vídeňskou (20. května 1515), ačkoli nové články neproměnily hlavního smyslu jejího. Sňatek Annin slaven byl per procurationem roku 1516 a uskutečněn roku 1521.

Vytrvalost Maximilianova byla odměněna. Jakou situaci však zjednával sňatek tento vnuku jeho, jestliže by osiřela koruna svatováclavská? Podával zajisté Ferdinandovi příznivé vyhlídky, ale zdaž zakládal mu tím též opravdové právo? Zlatá bulla Karla IV. (1356) ustanovovala, že v nedostatku mužského potomstva koruna připadne dcerám, ale toto ustanovení upadlo zatím v zapomenutí, a Jagielovci, kteří došli trůnu toliko porušením tohoto zákona, nebyli oprávněni dovolávati se výhody jeho. Nebylo ani shody o smyslu, jak slušelo jej vykládati. Proto stavové čeští užívajíce obyčejů práva soukromého při právu veřejném tvrdili, že dcery provdané a vybyté tím již odříkají se všech pozdějších nárokův, a Vladislav uznal tento výklad: když od sněmu obdržel slib, že dcera jeho uznána bude za dědičku pro případ, kdyby bratr její umřel bez dětí, zavazoval se za to, že nevdá ji bez rady a vědomí stavů. Sňatek Anny s Ferdinandem, jestliže by nebyl schválen od sněmu, nemohl tudíž míti jiného právního účinku, než že jím ztracena byla všecka její práva ku koruně.

Zda sněm český přijal a schválil smlouvy prešpurskou a vídeňskou? Otázka tato byla předmětem mnohého zkoumání a ještě dnes není úplně osvětlena tak, abychom měli výslovný a přímý důkaz o svolení stavů; Rezek aspoň dokázal, že tito věděli o jednáních prešpurských a vídeňských, že zástupcové jejich nebyli z nich vyloučeni a že nebylo učiněno od nich žádné námitky proti sňatku dědičky koruny s vnukem Maximilianovým. Za těchto okolností zdá se, že již nelze hrubě pochybovati o právech Anny k dědictví po Vladislavovi, a právo sněmu přestávalo již jen na přijetí manžela královnina. Na nejvýše strana oligarchická hleděla jaksi zachovati si prostředek právní tím, že neschválila sňatek slavným způsobem.

Po smrti Maximilianově (1519) pozornost Habsburků po nějaký čas zaměstnána byla věcmi německými, italskými a francouzskými. Obavy, dlouhý čas zdravím Ludvíkovým zbuzované, pomalu zmizely; oba bratří, Karel a Ferdinand, nemohli se jaksi shodnouti o rozdělení dědictví svého, a Ferdinand, jenž byl miláčkem svého děda se strany matčiny Ferdinanda Aragonského, a jenž na chvíli byl v podezření, že nároky činí na Španělsko ano i na korunu císařskou, nemohl mnoho starati se o snahy rakouské, pokud nevěděl, zda Rakousko samo mu připadne. Nepokoje vzniklé v Dolejších Rakousích ukázaly brzo Karlu V., že v nebezpečenství vydává štěstí rodu svého, jestliže pod bezprostřední mocí svou zatvrzele zachovávati bude všecky državy sjednocené od předků svých; byl také příliš zaměstnán, aby pozorně sledoval otázky východní: smlouvou vormskou (1521), potvrzenou a doplněnou smlouvou brusselskou (1522) odevzdal Ferdinandovi Hořejší a Dolejší Rakousy, Štyrsko, Korutany, Krajinu, Istrii, Tyrolsko, Vorarlberg a statky Švábské i Elsaské - celkem všecky německé državy Maximilianovy. Habsburkové španělští a Habsburkové rakouští, ačkoli po dlouhý čas těsně spojení, od té doby tvořili přece dvě různé větve, a kdežto první hájili prospěchů moci své na západě a na jihu, druzí obraceli zřetel svůj po přednosti k Evropě střední a východní.

Však za let následujících Ferdinand i dále méně zaměstnával se královstvím Českým a Uherským než Německem, které spravoval jménem bratra svého, a Italií, o niž František I. zápasil s Karlem V. Bez velikých obtíží podařilo se mu obnoviti moc svou v zemích bezprostředních, a krutě potrestal úchvatné snahy stavův, ale úspěchy těmi nespokojila se dobrodružná mysl jeho. Později zkušeností zmírněna horlivost jeho a vnuknut mu opravdovější smysl pro skutečnou politiku, ale byl pravým vnukem Maximiliana I. a bratrem Karla V.; jeho fantasie libovala si ve velikých plánech a v záludných záměrech. Hleděl přiměti bratra svého, aby postoupil mu korunu císařskou, zvláště náruživě sledoval události v Italii a žádal za udělení léna milánského:329.1 Ani vpád Solimanův do Uher a dobytí Petrovaradínu nepohnuly ho, aby úplně vzdal se svých záměrův: odjel ne do Vídně, ale do Inšpruku, a když v prvních dnech záříjových dostal zprávu o porážce Moháčské a zoufalé listy od sestry své, která žádala za pomoc, neposlal Freundsberka v čele značného vojska na hranice uherské, ale do Lombardie.329.2 Teprve když nové listy oznámily mu smrt Ludvíkovu, pomýšlel ihned, aby provedl práva svá k dědictví jeho, i odebral se do Lince, odkud mohl lépe sledovati události. Větší část Uher byla již opanována od Turků; nejmenší odklad mohl připraviti ho o to, co zbývalo ještě z království Jagielovců.

Ferdinand poslal do Čech jednatele chytrého a věcí českých znalého Jana Mrakše z Noskova. Dal mu toliko všeobecné instrukce chtěje změniti svůj plán polní podle toho, jak vyvinou se události; byl dosti špatně zpraven o stavu otázky, hodlalť opírati svá práva o smlouvu z roku 1364 a nijak nepochyboval o platnosti svých nároků. Nechtěl ucházeti se o volbu, ale jen zjednati uznání moci své. Jednatelé jeho zpozorovali záhy, že přijetí jeho od stavů nepůjde bez vážných obtíží a že nepochybně přinuceni budou k mnohým ústupkům, aby nezmařili vše.

Ačkoli panování Vladislavovo a Ludvíkovo bylo takové, že mohlo odstrašiti nejsmělejší ctižádost, a ač málo závidění hodným zdál se úkol vládnouti národu, jenž od dávna zapomněl na poslušnost, bylo přece hojně kandidátů na trůn český. Kurfiřt saský se dávnými králi českými ; král polský Sigmund dovolával se citu slovanského, tehdáž tak silného, a tradicí, které ze spolku polského činily jeden z hlavních článků programu národního; jednatelé francouzští zkoumali půdu a v Praze hledali odvetu za nezdar Vormský. Po několika nedělích většina uchazečů poznala, že nemá skoro žádné čáky k úspěchu, a když ihned neupustili od svých nadějí osobních, chtěli především oslabiti porážku svou zamezením volby Ferdinandovy. Následkem bitvy u Pavie část Evropy spojila se proti Karlovi V.; jak stávalo se tak často v XVI. a XVII. století, nepřátelé Habsburků hledali spojenců proti nim v Čechách i v Uhrách. Podporovali, ač velmi liknavě, kandidaturu vévodů bavorských Ludvíka a Viléma.

synem svým a kurfiřt braniborský ukazovali na své příbuzenství s Svědomí vlastenecké, kteréž u Čechů probudilo se na okamžik zprávou o porážce Moháčské, připustíme-li opravdovost jeho, nesvíralo je dlouho, a jednotlivé strany zatím pospíšily si užíti příležitosti, aby upevnily postavení své a protivníky své přinutily vydati se jim konečně na milost. Jak těžkým neduhem strádala země, dokazuje tato krise rozhodná, která na místo aby zbudila vlastenectví, rozpoutala chtíče a záští.

K starým roztržkám otázka o dědictví Rosenberské připojila novou příčinu rozkolu a rozdělila šlechtu na dva tábory. V měsíci říjnu 1523 zemřel přívrženec pana Lva z Rožmitála Petr z Rosenberka. Dům Rosenberský byl nejslavnější a nejmocnější v Čechách ; náčelníci jeho, držíce skoro celou jižní část království, byli prvními popravci po králi a požívali přednosti přede všemi nejvyššími úředníky a soudci zemskými; dle řádu uznaného zákonem již od věku Karla IV. statky rodu toho neměly býti nikdy děleny, ale pospolu byly spravovány od vladaře domu Rosenberského. Proti tradicím rodu svého Petr, který neměl syna, a jehož styky s většinou dědiců jeho byly zvláště chladné, rozdělil mezi různé osoby část zboží svého, i panu Lvovi odkázal důležitá panství. Bratrovci Petrovi odpor učinili proti závěti, která zkázou byla rodu jejich, a žádali krále, aby byla zrušena ; pan Lev zase hleděl obdržeti od nejvyššího soudu zemského příznivý rozsudek. Nejprve stav panský, později celé království účastnilo se tohoto sporu. Proti panu Lvovi vyslovili se všickni, kdo popuzeni byli lakotou jeho nebo znepokojeni záměry jeho, bratří a utraquisté pokročilí, kteří rozhořčeni byvše nesnášelivostí jeho, úzkostlivě sledovali vyjednávání počaté s Římem i přívrženci moci královské, kteří nadáli se odvety za převrat, jímž tak rychle zmařen účinek usnesení z roku 1523. Naopak přála jemu většina stavu rytířského a skoro všecka města zvyklá jíti za příkladem Prahy, kde vládl bez odporu spojenec jeho Pašek z Vratu. Bezvládí půlstoleté způsobilo, že nebylo již ani stran v Čechách, rozumíme-li slovem tím jednotu všech, kdo by spojiti se měli společnými prospěchy nebo podobnými zásadami; byly to již jen bídné strany rozvratné, a z nahodilých okolností povstávaly nejdivnější jednoty. Bylo docela patrno, že pan Lev, který vládl velikou většinou ve dvou kuriích, a který v samém stavu panském měl velmi četné a mocné přátele, bude rozhodovati o volbě, potud aspoň, že nikdo proti vůli jeho nebude přijat za krále. Pomýšlel na to, aby svrchované moci, kterou vykonával, bylo dáno potvrzení zákonné, a zajisté na mysli mu tanula upomínka na Jiřího z Poděbrad. V Čechách dosti bylo mužů, které zarmucovala myšlenka, povýšiti na trůn Němce ; není-li království dosti bohaté; aby nemusilo dožebrávati se podpory z ciziny? Na neštěstí mínění přiliš rozcházela se v této straně národní ; proti panu Lvovi stavěn Karel z Minsterberka a Vojtěch z Pernšteina; páni žárliví nebyli by nikdy uznávali svrchovanou moc jednoho z druhů svých, a jakkoli bohat byl pan Lev, přece nemohl zakoupiti si všecky hlasy. Bylo by snad jemu podařilo se nabýti většiny na sněmu, ale volba tato byla by stranu Rosenberskou roznítila k odboji; proto za snazší a jistější pokládali ustanoviti krále, než jím se státi.

Vévodové bavorští byli přirozenými protivníky Habsburků: ucházeli se již u Vladislava o ruku dcery jeho ; sklamáni byvše v těchto nadějích svých, nepozbývali mysli, vždyť v Čechách měli četné přátele, na jichž oddanost právem doufali spoléhati, protože ji štědře odměňovali. Jejich naděje v úspěch vzrostly zvláště předsudky, s nimiž potkávala se kandidatura arciknížete Ferdinanda.

Pohnutí v Praze bylo veliké a mysli velmi rozechvěné ; sněm zahájen byl dne 8. října 1526. Poslové Ferdinandovi na pokyn svých rádců českých, nečekajíce ani na rozkazy panovníka svého, odvážili se smělého rozhodnutí, nemluvili víc o právech arciknížete a nepopírali volebního práva stavů. Bylo to štěstí jejich, nebot sněm prvním snesením svým prohlásil, že trůn jest uprázdněn, a že král zvolen bude svobodnou vůlí zástupců království; potom uloženo zvláštní komisí, aby vypracovala pacta conventa pro nového krále.