Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ondřej Neff

Profesionálové

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Profesionálové Ondřej Neff

Zveřejněno se souhlasem internetového magazínu Amberzine
http://amber.zine.cz/
Zrcadlo rubriky Povidky scifi-sekce Neviditelného psa,
http://pes.internet.cz/scifi

1.

Fialkově zbarvené Trenchovo záření vytrysklo mimoprostorovými dilatacemi a průzor zebry se na okamžik změnil v kontrolní okénko tavicí pece, v níž černokněžníci vyrábějí kov na své meče. Bylo tak silné, že Lambert mimoděk uhnul hlavou. V sinalém světle zahlédl stupidní tvář robota, který stál přesně na tom místě kabiny, kde mu s Tuskirem přikázali stát.

Tvář robota...

Lambert si představil štáb psychologů, xenologů a snad i patologů, který si vymyslel takový obličej, aby vyhověl estetickým nárokům jak Pozemšťana, tak Sardiana. Všichni vědátoři jsou podvodníci a nejhorší z nich se patlají v lidských duších, tak se na věc díval Lambert, muž pyšný na to, že je praktik, specialista v topoprostorové pyrotechnice, jednička v oboru - když ovšem nepočítá Roberta Hilara.

Vzápětí se zastyděl za to, že on, takový mazák, se lekne jako nějaký zelenáč, a hned nato se zastyděl za to, že se stydí, místo aby se radoval z úspěchu. Znovu se obrátil k průzoru. Záření na okamžik zastřelo výhled, ale brzy se shluklo kolem geometricky rozmístěných hvězd. Je po válce. A firma Dalar má licenci Agentury pro vesmír v kapse! Že to ale byla šlupka, pomyslel si Lambert. Není div, že sebou škubnul, takovou petelici ještě za osmnáct let v oboru nezažil. Od téhle chvíle to budou jenom takové šlupky. S žabařinou je konec. Firma Dalar teď dostane agenturní oprávnění pro státní zakázky bez omezení. Tohle by chtělo šampaňské... Jenže, s kým si připít? S idiotem robotem? Se smradlavým Sardiáncem jménem Tuskir? Kdepak. Připijeme si až pak, s Robertem. Škoda, že tu není... Jistě taky vidí ten ohňostroj na displeji, ale co naplat, není nad přímý pohled průzorem. Vzápětí si uvědomil, že ten průzor zebry je právě taková obrazovka, jakou má Robert před sebou, takže vzato čistě technicky, vidí oba totéž... Jenže já jsem tady a on tam, pokračoval Lambert ve vnitřním monologu. Fakt je ovšem ten, že Roberta by taková pitomost jistě nenapadla. Robert je prostě hlava. Úkosem pohlédl na Sardiana, přesněji řečeno Tarelánce. Ano, stát, který do nedávna vedl válku s Bratrstvem čistých, se jmenuje Tarelie. Nesmíš to plést, kladl Robert na srdce Lambertovi. Se zákazníkem se musí zacházet zdvořile, a ta minimální zdvořilost, kterou mu můžeš prokázat, je znalost jména a příslušnosti k rase a státu a náboženství a podobným nesmyslům. Místo Tarelie řekneš Talerie a máme po kšeftu. Ačkoli, z druhé strany uváženo - s licencí v kapse už nebudeme muset tolik hledět na zdvořilůstky. Postoupíme mezi panstvo.

"Těch minových polí muselo být dobře tisíc," poznamenal Lambert na Mimozemšťanovu adresu. Byla to zbytečná poznámka. Tarelánci bylo očividně jedno, jestli je polí tisíc, jedno nebo žádné. Nezdálo se, že by se staral o to, co Lambert dělá, nedělá, chce dělat, nechce dělat. Prostě seděl na křesle kopilota a jen občas pronesl prostřednictvím translátoru nějakou poznámku. Lambert ho ale podezíral, že pečlivě sleduje každý jeho pohyb a zaznamenává každé jeho slovo v rozhovorech s tarelánským štábem i s Robertem Hilarem, který zůstal dole na Sardii. Prostě - fízl, v tomto ohledu měl Lambert jasno. Sláva, že ten kšeft končí. Inspekční loď Agentury je už na cestě. Cestu všemi úrovněmi má volnou - diky firmě Dalar. Jenom dva lidi, ale prvotřídní specialisti. Špičkové skanovací aparatury. Vlastní vývoj destruktoru. Od téhle chvíle - licence bez omezení. A na účtu superceny, jenže ty patří k věci. Firma Dalar, to už nejsou žádní příštipkáři, kteří se starají o odvoz odpadků na oběžných drahách. Dva nejlepší specialisti v oboru likvidace minových polí, to je firma Daral, opravdu ji neznáte?.

2.

Inspekční loď Agentury je na cestě. Ne obyčejný placer, ale graviserový křižník třídy Gato, vlakového typu. Lambert si představoval, jak se jeho obrovitá hmota materializuje v jediném výboji uvolněné energie z degenerované plazmy. Od kladky ke kladce putuje křižník po vesmírné lanovce. Blíží se? V jistém smyslu ano, ale spíš časovém než prostorovém. Slovo prostor ztratilo už dávno svůj původní smysl. Astronauti vymřeli, nahradili je toponauti. Prostor, jehož vrstvy se svlékají jako slupky cibule a lidé, ovšem i Mimozemšťané, dovedou kmitat mezi jednotlivými vrstvami jako čilí paraziti. Systém Sardie se ještě nezapojil do společenství vesmírné lanovky. Nemá ve své blízkosti žádnou kladku, takže poslední etapa cesty křižníku bude tradiční, vskutku graviserová. Nikoli degenerovaná plasma, ale klasické časosběrné motory. Ale to se změní, teď, kdy Tarelie vyhrála svoji válku proti Bratrstvu čistých. Tarelie, stát doslova kosmopolitní, porazil poslední izolacionistické fundamentalisty planety. Otevřela celé Sardii cestu do vesmíru. Kosmická kladka tu jistě vznikne co nevidět.

3.

Jedenáct měsíců práce a příprav. Ta šikovná válka na Sardii přišla právě včas. Tarelie proti Bratrstvu čistých, Tarelie zvítězila, Bratrstvo ale dokázalo zaprasit vrstvy topoprostoru divokým minovým polem v osmi úrovních. Ještě před pěti lety by se z téhle části Galaxie stala smrtelně nebezpečná past.

V kabině hučela klimatizace, na řídícím pultu se pohupoval plastikový pumprlík pro štěstí. Pohoda.

Lambert se rozhodl, že si nenechá padat na nervy stupiditu obličeje toho zatraceného robota a že dál bude zdvořilý a vlídný. Obrátil se k Tarelánci.

"Tohle byly poslední tři úrovně." Zkontroloval displej a pro pořádek dodal: "Deset, dvanáct a třicet jedna." Nepotrpěl si na formality, ale tentokrát je dodržoval přesně podle předpisů. Vždyť to není obyčejná šichta, ale něco jako zkouška. Prachy nejsou tak důležité, jako licence. Pumprlík souhlasně zakýval hlavou.

Translátor zaskřehotal a Tarelánec se podíval na svou paralelku. Ať už Tarelánci mají jakékoli vlastnosti, přílišná důvěřivost mezi ně nepatří. Tím spíš tenhle fízl. Robot tu byl asi taky kvůli fízlování. Jeho konstruktéři si dali práci s obličejem, ale jinak to byl metalák primitivního typu, který se ani nesnažil příliš napodobovat lidské chování. Například si nedovedl sednout - a přitom každý ví, jak je to nepříjemné, když za vámi někdo pořád stojí. Když už tu měl fízlovat metalák, napadalo Lamberta často a v nejrůznějších obměnách, mohli nám sem nasadit lepší zboží.

Fialková záře pohasínala a v Lambertově duši sněžilo štěstí. Jeho měkké vločky tiše dopadaly na srdce a hřály a chladily ho současně. Znovu se podíval na robota a ne bez překvapení shledal, že na něho hledí se sympatií. Radost mu stoupala do hlavy jako těžké víno. Minová pole se podařilo odpálit, zbytky Trenchova záření vesele pomrkávaly jako ohňostroj na oslavu vítězství, Tarelánci mají už po válce s Bratrstvem čistých, nebo jak se ta aliance vlastně jmenovala, a hvězdolet Agentury nám veze licenci. Kdo nám kartu předá? Nejspíš to bude Martička, jak se familiárně říkalo nejkrásnější brunetě ve sboru komodorů Martě Bonelliové. Martička je už jistě na lanovce jednu, dvě kladky odsud, nanejvýš tři. A pak ji čeká ta otravná cesta klasikou.

Měl pocit, že se vrátil z horské tůry a sundavá si batoh z obolavěných zad. Teď ho někam odhodí do kouta, sedne si a kantýnská mu uvaří silný čaj s citrónem. Tůra je chválapánubohu za námi. Časoprostorová minová pole jsou zlikvidována. Po téhle válce Tarelie versus Bratrstvo čistých zůstane památka už jenom v dějepisných knížkách planety Sardie.

Mají tady vůbec nějaké knížky? Co je mi do toho, pomyslel si a chtělo se mu nahlas smát. Teď, když už si zvykl na myšlenku, že firma Daral má licenci v kapse, začal uvažovat i v jiné rovině: hlavně, aby taky navalili prachy. Licenční karta je dobrá věc, ale bez prachů nám je houby platná.

"Aktivujte sondu," ozval se najednou Tarelánec. "Je třeba ověřit čistotu polí."

"Je třeba ověřit." opakoval po něm Lambert, jako by nechtěl věřit svému sluchu. "Jak to myslíte?" Měl po náladě. Náturou byl pesimista a přestože se ještě před chvilenkou radoval, někde v koutku duše v něm doutnala pochyba, bídná předtucha, že něco přijde a všechno se zhatí.

A je to tady. I ten pumprlík se přestal natřásat.

"Proč si přejete sondu?" zeptal se co nejzdvořileji. Tuskir se sice zmínil o čistotě polí, ale co když translátor - zcela mimořádně - větu zkomolil? Nedávala přece smysl. Po takové šlupce pole prostě MUSELA být jak slovo Boží, vždyť to byla detonace, jaká se musí zapsat do katalogu, aby ji vědátoři astronomové nebrali za výbuch supernovy! Obvykle Mimozemšťanům tykal. Translátor si dovede s jazykovými zdvořilostmi poradit. Tohle ale nebyl obyčejný kšeft... Jednej s nimi v rukavičkách, radil mu Robert. Jde nám o licenci.

"Sonda ověří, že všechny úrovně jsou skutečně čisté," opakoval Mimozemšťan.

"Jsou čisté," řekl Lambert. "Viděl jste na vlastní oči, že jsem všechna minová pole zlikvidoval. Copak nevidíte Trenchovo záření?" Škoda, že tu Robert není. Ten dovede vyjednávat. Snažil se mluvit co nejvlídněji, jako by medu ukrajoval. Je zbytečné zákazníka dráždit, to byla vždycky Robertova zásada. "Podívejte se na tu krásu, jak to svítí. To je, panečku, barvička. Záření je od těch výbuchů, víte? Mějte radost, je po válce. Teprve teď."

Byl by rád věděl, jak si translátor poradí s obratem "viděl jste na vlastní oči". Tarelánec neměl oči v pravém slova smyslu. Něco na koukání ale musí mít, pomyslel si Lambert chmurně. Je to jeho starost - a translátoru. Byla to malá zlomyslnost, ale snad by ji Robert schválil. Mám bejt zdvořilej, budu teda zdvořilej, ale neposeru se, řekl si Lambert vzdorně.

"To ověří sonda," řekl prostřednictvím translátoru Tarelánec.

Tak tedy batoh zase zpátky na záda, tůra trvá, čaj s citrónem počká. Lambert se přistihl, že obdivuje svůj vlastní klid. Robert by z něho mohl mít radost.

Když se budeš zase jednou dívat do nějakého svinského jinoplaneťáckého ksichtu, říkává Robert, představ si, že to není svinskej jinoplaneťáckej ksicht, ale displej v bance. Ať to hovado říká co chce, čísla na displeji skáčou - a konto roste. To je jediný, co tě má zajímat. Proto se chovej zdvořile.

Milej Roberte, máš pravdu, jako vždycky, ale v tomhle případě je to trošku jinak. O sondě ve smlouvě nepadla zmínka. Kdo ji zaplatí? Tenhle jinoplaneťák má ksicht svinskej jak zákon káže, navíc by potřeboval oholit, protože z něho už pučej ty jejich kořínky, nebo co to na nich roste, ale i když si místo něho představím bankovní displej, vidím sumy, který klesají, místo aby stoupaly.

Uvědomil si, kolik dluhů firma Dalar nadělala, než se jí podařilo dostat kšeft na Sardii, a zhoupl se mu žaludek.

"Kdo ji zaplatí, tu sondu?" Sláva, hlas se mu nezachvěl.

Křeslo kopilota bylo na Tuskirovu drobnou postavu poněkud rozměrné. Tvor Lambertovi připomínal přerostlé, hodně protivné dítě, které si hraje ve své lesklé fialové kombinéze na toponauta. Až na ten obličej, samozřejmě. Ten rozhodně nebyl dětský. Ještě štěstí, že translátor zakrývá značnou část mimozemšťanovy tváře.

"Vláda platí odminování," řekl Tarelánec neurčitě.

"To jistě, ale co sonda? Ta je navíc."

"Odminování bude hotovo, až sonda ověří. Dokud sonda neověří, práce hotova není."

Kašlu na vykání, rozhodl se Lambert a spustil ostře: "Na ověřování jseš tady ty, broučku. Ta tvoje vypečená vláda si vymínila tvoji spoluúčast. Kvůli tobě jsem musel nechat parťáka na základně. Všechnu práci dělám sám..."

"Proto nutná sonda," přerušil ho Tarelánec. "Všechnu práci sám, může vzniknout chyba. Jde o bezpečnost mé země i celé Sardie."

Lambert cítil, jak vlna hněvu stoupá k povrchu, k masce zdvořilosti, a za chvilku vybublá ven. Licence bude draze zaplacená... Pokud ji vůbec dostaneme. Jestli tuhle potvoru naštvu, může nám to zavařit u Agentury? Snad ne... Cítil, že zvolně propadá panice, jako by klesal do bažinaté tůně. Co má dělat? Tarelánec ho štve; právo je jednoznačně na jeho straně. Úkol splnil. Má právo se dohadovat - má právo vystavit licenci nějakému riziku? A jde tu skutečně o riziko?

Budu tvrdej. Nenechám si skákat po hlavě, rozhodl se Lambert.

"Ne," řekl. "Tohle se musí domluvit. Sonda přijde minimálně na dvanáct tisíc - záleží na počtu úrovní. A v jistém smyslu oslabuju bezpečnost zebry. Dvanáct tisíc je pěknej balík. Ten nevyhodím oknem jen tak pro nic za nic."

Zase překladatelský oříšek pro translátor - balík vyhozený oknem. Byl by to ostatně i značný oříšek technický, napadlo Lamberta. Zebra, tato miniatura graviserové lodi, naopůl placer, napůl časosběrný kosmolet, samozřejmě nemá žádná okna. Tím ale nechtěl zatěžovat ani umělý mozek translátoru, ani živý mozek Tarelánce.

Tarelánec se na Lamberta nejspíš díval - obracel k němu tvář, tu složitou, zřejmě kostěnou strukturu, podobnou vysokému, štíhlému kalichu utvořeného ze dvou až tří vzájemně sevřených rukou o bezpočtu mnohačlánkových kloubnatých prstů, to vše potaženo jemnou chvějivou mázdrou, teď už porostlou jemnými vlákny. Smlouvu znal stejně dobře jako Lambert - o komunikaci se v ní výslovně psalo. Platí ten, kdo komunikuje, to je jasné jako facka.

Po chvilce napjatého ticha Tarelánec vztáhl ruku k palubní desce a položil dlaň své chapadlovité ruky na plošný senzor komunikátoru.